\documentclass[a4paper]{book}
\addtolength{\topmargin}{-1cm}
\addtolength{\evensidemargin}{-3cm}
\addtolength{\oddsidemargin}{-1cm}
\addtolength{\textwidth}{4cm}
\usepackage[T1]{fontenc}
\usepackage[swedish]{babel}
\newif\ifpdf
\ifx\pdfoutput\undefined
	\pdffalse
\else
	\pdftrue
\fi

\ifpdf
	% Saves a lot of space in PDF files
	\usepackage{times}
	\pdfcompresslevel=9
\fi


\title{Den ende och hans egendom}
\author{Max Stirner}
\date{1910 (f\"orsta tyska utg\aa{}van 1844)}

\begin{document}

\maketitle

\tableofcontents

\newpage{}

\noindent{}Denna elektroniska utg\aa{}va av Albert Jensens \"overs\"attning av "{}Den 
ende och hans egendom"{} framst\"alldes under h\"osten 1999 och v\aa{}ren 2000 
kollaborativt via Internet av:

\begin{itemize}

\item Linus Walleij
\item Eva Andersson
\item Ulf Lundblad
\item Paul Leisnert
\item Joachim Blomqvist
\item Ingemar Johansson
\item Vilhelm Sj\"oman

\end{itemize}

\noindent{}Vi tackar Svein Olav Nyberg och Helge Kongshaug f\"or support och 
goda id\'eer under arbetets g\aa{}ng.

Trots att texten \"ar gammalmodig och ibland mycket d\aa{}ligt stavad och 
d\aa{}ligt \"oversatt, har vi \"and\aa{} valt att f\"ors\"oka efterleva 
originalet till punkt och pricka.

F\"or att r\"atta felen och fr\"ascha upp texten har vi initierat ett andra 
projekt, "{}Stirner 2000"{} (j\"amf\"or bibelkommissionens projekt "{}Bibel 
2000"{} -- SOU) som syftar till att \aa{}tg\"arda dessa brister, samt att foga 
till texten ett antal f\"orklarande fotnoter som \"okar l\"asligheten f\"or 
den som inte redan kan ungehegelianernas id\'ehistoria utan och innan. Det 
finns \"annu inga tidsramar f\"or detta projekt, och det \"ar inte alls 
s\"akert att vi kommer att lyckas genomf\"ora det. Intresserade kan med 
f\"ordel h\"ora av sig till oss, bes\"ok projektets hemsida p\aa{} 
$<$http://www.df.lth.se/~triad/stirner/$>$.

D\aa{} copyrighten p\aa{} detta verk sedan l\"ange har g\aa{}tt ut \"ar det 
inte v\aa{}r avsikt att \aa{}terigen f\"orslava texten. Denna elektroniska 
text f\aa{}r fritt kopieras och spridas i vilket medium som helst, med eller 
utan v\aa{}r v\"alsignelse. Alla \"agaranspr\aa{}k p\aa{} denna elektroniska 
text \"ar h\"armed upph\"avda.


\newpage{}


\begin{center}

MAX STIRNER

--------------------

{\Huge DEN ENDE OCH\\
\medskip{}
HANS EGENDOM}

--------------------


MED F\"ORORD AV GEORG BRANDES

\"OVERSATT AV ALBERT JENSEN

\textit{H\"ALLS\'EN OCH SL\"ATT, NYBRO.}

OSKARSHAMN\\
OSKARSHAMNS-BLADETS TRYCKERI\\
1910\footnote{\textit{Den ende och hans egendom} tycks ha utkommit i form av 
tre h\"aften fr\aa{}n H\"alls\'en och Sl\"att -- nr. 1 (som inneh\"oll 
f\"orsta delen av \textit{Den ende}) utkom 1910 och nummer 28 \& 29 som 
inneh\"oll de avslutande tv\aa{} delarna utkom 1911. Nr 28 / 29 tycks dock ha 
tryckts i ett och samma fysiska h\"afte. En omslagssida hade texten 
\textit{1:a h\"aftet.} och en annan texten \textit{H\"aft. 28, 29.} H\"afte nr 
1 kostade 10 \"ore och h\"afte 28/29 kostade 25 \"ore. Det kan ocks\aa{} vara 
s\aa{} att boken tryckts i en mycket st\"orre m\"angd h\"aften som sedemera 
inbundits av Universitetsbiblioteket, varifr\aa{}n denna kopia h\"arh\"or. 
Upplysningar om detta mottages tacksamt.}

\end{center}


\setcounter{secnumdepth}{-1}
\chapter[F\"orord]{\centering F\"ORORD.}

\AA{}r 1844 utkom i Leipzig boken "{}Den ende och hans egendom"{}, 
som genast v\"ackte ett icke ringa uppseende genom sin upproriska dj\"arvhet 
och har i v\aa{}ra dagar p\aa{} nytt blivit framdragen och granskad som 
precedens f\"or individualistiska och anarkistiska l\"aror i samtiden, samt nu 
ocks\aa{} funnit en dansk beundrare och \"overs\"attare.

F\"orfattaren kallade sig Max Stirner, men hette Caspar Schmidt, var f\"odd i 
Baireuth 1806, var en fattig l\"arare, som m\aa{}ste \"overgiva sin plats till 
f\"oljd av bokens utgivande, frestade n\aa{}gon tid livet som f\"orfattare och 
\"overs\"attare och dog gl\"omd i Berlin 1856.

Anh\"angarna av Friedrich Nietzsche ha v\"ant tillbaka till Max Stirner i 
kraft av den \"overallt utbredda driften att finna en stamfader, och den 
moderna anarkismen \aa{}beropar sig p\aa{} honom, d\"arf\"or att han 
p\aa{}v\"arkat en av deras mest betydande m\"an, Bakunin.

Max Stirner h\"arstammar i rak linje fr\aa{}n den tidiga medeltidens 
nominalister, som redan omkring 800 \aa{}r f\"ore hans tid h\"avdade, att 
allm\"anbegrepp, s\aa{}dana som de, han bek\"ampade under namn av sp\"oken 
(s\"arskilt m\"anniskan, m\"anskligheten), icke hade n\aa{}gon v\"arklighet, 
icke var annat \"an ord och namn. Deras kamp str\"ackte sig vidare genom hela 
det fjortonde och femtonde \aa{}rhundradet och de ledo f\"orf\"oljelse f\"or 
sin \"overtygelse, liksom senare han.

Isynnerhet synes Stirner blivit tillskyndad till sitt upptr\"adande genom 
utgivandet av Ludvig Feuerbachs "{}Kristendomens v\"asen"{} (1841) som p\aa{} 
hans tid g\"allde som den radikala riktningens sista ord. I denna bok fann 
d\aa{}tiden de yttersta radikala slutsatserna dragna. Boken v\"ande upp och 
ned p\aa{} teologien, i det den h\"avdade, att sanningen kom fram, n\"ar man 
utbytte de kristliga satserna: "{}Gud \"ar k\"arlek, Gud \"ar godhet"{}, med 
de m\"anskliga: "{}K\"arleken \"ar gudomlig, Godheten \"ar gudomlig"{}, och 
prisade allt sannt m\"anskligt som heligt; m\"anniskan var helig, v\"anskapen, 
\"aktenskapet heligt. Det f\"orekom Max Stirner, att under denna upp- och 
nedv\"andning p\aa{} teologien var teologiens grundsyn bevarad, och han reste 
sig med r\"atta d\"aremot. S\aa{} l\aa{}ngt han \"an som ande och skribent 
stod tillbaka f\"or Feuerbach i fullhet och flykt, betecknade han 
otvivelaktigt som t\"ankare ett framsteg som f\"or ut \"over denne.

I den m\"ansklighetsreligion, som Feuerbach l\"amnat oantastad, blev 
sj\"alvf\"ornekelsen knappast mindre prisad \"an hos kristendomen. 
Egenk\"arleken uppfattades som det om\"anskliga, som skulle offras. Med en 
lidelse, som m\aa{}h\"anda f\aa{}tt n\"aring genom studiet av Helvetius och 
som f\"oregriper Nietzsche, k\"ampar Max Stirner mot den av kristendomen 
p\aa{}v\"arkade uppfattningen av egenk\"arlek eller egennytta, som den onda 
principen. F\"or honom \"ar den enskildes jag det enda v\"arkliga jag, 
d\"arf\"or den enda maktk\"alla och r\"attsk\"alla. M\"anniskan, folkandan, 
kyrkan, staten, dessa hemlighetsfulla moraliska eller politiska personer, 
\"aro falska personligheter, \aa{}snor i jagets lejonhud, som Stirner drar ned 
\"over \"oronen p\aa{} dem. Att jag \"ar egenk\"ar betyder i hans 
motst\aa{}ndares mun, att jag endast ser p\aa{} min sinnliga m\"anniska; han 
h\"avdar d\"aremot att mitt jag icke \"ar utt\"omt med min sinnlighet; han 
visar, p\aa{} vilken \"overtro budet om sj\"alvf\"ornekelsen kan bero, och 
skildrar med deltagande den onaturliga avh\aa{}llsamhetens offer.

I sina motst\aa{}ndares tal och liv finner han en dold, otillst\aa{}dd 
egenk\"arlek; sj\"alv vidk\"anner han sig \"oppet egenk\"arleken som princip 
och visar, huru jag endast s\"akrar mig min frihet, genom att anv\"anda min 
omgivning till mitt b\"asta. Som alla t\"ankare av denna riktning vill han 
bevisa, att varje offer, jag bringar andra m\"anniskor, min v\"an, min 
\"alskade, bringar jag icke f\"or deras skull, utan f\"or min egen skull, 
d\"arf\"or att jag icke t\aa{}l att se dem lida eller sakna; men ingen har 
krav p\aa{} min k\"arlek, och k\"arleken \"ar intet bud.

Egoistfilosofien \"ar (alldeles som pessimismen) ett med begrepp anst\"allt 
f\"ors\"ok, n\"amligen f\"ors\"oket p\aa{} huru l\aa{}ngt vi kunna n\aa{} i 
f\"orklaring av tillvaron ut fr\aa{}n den enskildes jag. V\"al att m\"arka, 
ses hos Stirner, som hos de spekulativa t\"ankarna \"overhuvudtaget, jaget 
aldrig som resultant, blott som utg\aa{}ngspunkt, of\"orklarat. Men det \"ar 
l\"arorikt att f\"olja honom, n\"ar han med r\"atta visar, att uppt\"ackaren 
fullf\"oljer sin uppt\"ackt eller f\"orfattaren sin grundtanke, icke av 
k\"arlek till m\"anskligheten, men blott f\"or att giva sin tanke uttryck, 
liksom f\aa{}geln sjunger, d\"arf\"or att den \"ar s\aa{}ngf\aa{}gel. Man 
beh\"over, s\"ager han, icke se p\aa{} m\"ansklighetens v\"al f\"or att 
l\aa{}ta bli att ljuga och bedraga, man kan mycket v\"al l\aa{}ta bli det av 
egenk\"arliga grunder.

N\"ar han fastsl\aa{}r egenk\"arlekens princip, som det enda sanna och 
saliggj\"orande, och med avsikt brukar det st\"otande uttrycket, att vi 
betrakta varandra som bruksartiklar, s\aa{} menar han d\"armed n\"armast 
detta, att ingen giver v\"alvilja eller p\"angar f\"or annat \"an det han har 
bruk f\"or.

"{}Beh\"ova vi en kung?"{} fr\aa{}ga nordamerikanerna och svara: "{}Han och 
hans arbete \"ar oss icke v\"art en styver"{}. Och n\"ar han h\"avdar, att den 
egenk\"are icke v\"antar sin egendom av andras utdelning, men bem\"aktigar sig 
vad han f\"orm\aa{}r, i det att allt vad han kan till\"agna sig \"ar hans 
egendom -- s\aa{} uppfattar han icke ordet egendom utv\"artes och r\aa{}tt. 
"{}Vilken egendom"{}, s\"ager han, "{}har icke barnet i sitt smil, i sin lek, 
sina t\aa{}rar, kort sagt, i sitt blotta varande? \"Ar du i st\aa{}nd att 
motst\aa{} dess \"onskningar?"{}

Det \"ar ocks\aa{} h\"ogst betecknande, att det fullkomligaste exempel p\aa{} 
den egenk\"arlek och sj\"alvh\"avdelse han prisar, finner han i Jesus, som 
enligt hans uppfattning icke (som Julius Caesar) blott var en revolution\"ar 
som omst\"ortade staten f\"or att ins\"atta en ny statsordning, men var "{}en 
egenm\"aktig, som h\"avde sig \"over allt vad regeringen och dess 
motst\aa{}ndare funno upph\"ojt och l\"osrev sig fr\aa{}n allt som bundit de 
andra"{}. S\"arskilt f\"orh\"arligar Stirner Jesus f\"or, att han i st\"allet 
f\"or att spilla sin kraft p\aa{} omst\"ortning av det best\aa{}ende "{}murade 
det inne"{}, i det han trotsigt och h\"ansynsl\"ost, utan att akta p\aa{} de 
inmurades kval, uppf\"orde sitt eget tempel ovanf\"or. Naturligtvis antyder 
han d\"arefter, att det nu kommer att g\aa{} den kristna v\"arldsordningen, 
som det en g\aa{}ng g\aa{}tt hedendomens.

Egenviljan, som han skildrar den, \"ar i kraft av sitt v\"asen statens 
f\"ord\"arv. Vad hans samtida efterstr\"avade under namn av politisk frihet 
var beroende av staten och dess lagar. Ingen fick, enligt deras uppfattning, 
driva g\"ack med det, som var heligt f\"or andra, hur f\"oraktligt detta \"an 
var. K\"arleksf\"orbindelser utanf\"or \"aktenskapet betraktades av dem som 
"{}omoraliskt"{}. N\"ar blott en opersonlig h\"arskare tr\"adde ist\"allet 
f\"or den personliga godtyckligheten, voro de tillfredsst\"allda, och de 
efterstr\"avade "{}friheten"{}, en s.k. fri f\"orfattning, som g\aa{}va 
fr\aa{}n makt\"agarna. Fyndigt riktar Stirner denna uppmaning till dem: "{}Ni 
l\"angtar efter friheten, Ni d\aa{}rar, tag makten, s\aa{} kommer friheten av 
sig sj\"alvt; jag har blott den frihet jag sj\"alv skaffar mig; jag 
f\"ortj\"anar icke att ha den, som jag l\aa{}ter mig fr\aa{}ntagas!"{} Och han 
h\aa{}nar dem, som tro, att friheten l\aa{}ter sig sk\"ankas, liksom dem, som 
tro att r\"atten har n\aa{}got annat ursprung \"an makt. Tigern har r\"att, 
n\"ar den angriper mig och jag n\"ar jag sl\aa{}r ihj\"al den.

F\"or honom, liksom senare f\"or Henrik Ibsen och Nietzsche \"ar staten 
individens f\"orbannelse. Staten upptr\"ader som h\"arskare alldeles som 
kyrkan gjorde det; bygger p\aa{} "{}moral"{} liksom kyrkan p\aa{} 
"{}fromhet"{}. Staten anv\"ander genast fr\aa{}n b\"orjan statskulturens sax 
mot de enskilda och all andlig verksamhet mot staten \"ar straffbar. Ju friare 
folket som s\aa{}dant hetes vara, dess starkare \"ar i regeln den enskilde 
bunden med statsband, samh\"allsband och partiband. Men sj\"alva folkfriheten 
var ju p\aa{} den tiden blott ett ideal och Stirner \"ar outt\"omlig i sitt 
begabbande av d\aa{}tidens politiska opposition i Tyskland, den laglydiga, den 
lojala opposition, som h\"ogaktade \"aven den uslaste lag blott f\"or den var 
lag, och fann den omoralisk, som s\"okte undandraga sig den best\aa{}ende 
censuren. Emot den d\aa{}varande statens socialistiskt lagda motst\aa{}ndare 
h\"avdar han, att d\aa{} samh\"allet blott kan organisera det allm\"annyttiga 
arbetet, blir den som frambringar det s\"allsynta, det enast\aa{}ende, icke 
f\"orem\aa{}l f\"or dess omsorg, ja, n\"armast betraktat som ett 
f\"orst\"orande element. Han finner motsvarigheter redan i forntiden. Atenarna 
voro icke Sokrates domare, utan hans fiender.

\AA{}r 1843 firades det tyska rikets tusen\aa{}rsfest. Redan detta \aa{}r 
m\aa{}ste Stirner ha arbetat p\aa{} sin bok. Ty det heter mitt i den: 
"{}H\"or, medan jag skriver detta b\"orja klockorna att ringa in festdagen 
f\"or v\aa{}rt k\"ara Tysklands tusen\aa{}riga best\aa{}nd. Ring, ring dess 
gravs\aa{}ng! Ni ringer ju s\aa{} h\"ogtidligt, som er tunga satts ig\aa{}ng 
av en aning om, att ni f\"oljde en d\"od till graven\ldots{} Folket har d\"ott, 
leve mitt jag!\ldots{} I morgon b\"ar man dig, Tyskland, till graven; snart skola 
dina systrar, folkslagen, f\"olja dig. Man n\"ar de alla \"aro borta, s\aa{} 
\"ar m\"anniskan begravd, och jag, jag \"ar mig sj\"alv; jag \"ar arvingen 
till det stora leendet."{}

S\aa{} n\"ara f\"orest\aa{}ende trodde Tysklands f\"orste anarkist segern vara 
f\"or sina id\'eer. F\"oga anade han, att omkring 60 \aa{}r d\"arefter, skulle 
det tyska riket ha uppg\aa{}tt i statstanken, som aldrig f\"orr.

P\aa{} fr\aa{}gan om vad som skall ske, n\"ar den stora omv\"alvningen kommer, 
som han v\"antar, blir han svaret skyldig med den v\"andning, att man lika 
g\"arna kunde kr\"ava av honom, att han skulle st\"alla ett barns horoskop. 
Blott s\aa{} mycket ser man, att han t\"anker sig statssamh\"allet ersatt av 
en fri f\"orening, i vilken jag offrar en del av min frihet, icke f\"or andras 
skull, men f\"or min egen.

Stirners form och s\"att som t\"ankare \"ar f\"or\aa{}ldrat, men det vimlar i 
detta hans huvudverk av tankar, som h\"orde framtiden till och av vilka 
n\aa{}gra redan \"aro verkliggjorda, medan andras f\"orv\"arkligande icke 
synes avl\"agset. Man m\"oter naturligtvis m\aa{}ngt och mycket, som 
f\"orefaller orimligt och v\aa{}gat satt p\aa{} spetsen, \"aven rena utslag av 
en f\"ortids dr\"ommeri. Men oftare studsar den mod\"arne l\"asaren vid 
Stirners framsynthet.

\begin{flushright}
Georg Brandes.\end{flushright}


\medskip{}

\noindent{}Max Stirner, vars borgerliga namn var Johann Caspar Schmidt, 
f\"oddes i staden Baireuth den 25 okt. 1806. Redan ett halvt \aa{}r efter 
Johann Caspars f\"odelse dog fadern. Tv\aa{} \aa{}r d\"arefter gifte modern 
sig \aa{}ter med en provisor, som omedelbart efter gifterm\aa{}let reste med 
sin familj till Kulm i Vestpreussen, d\"ar han \"overtog ett apotek.

Redan vid tolv \aa{}rs \aa{}lder kom Johann Caspar tillbaka till sin 
f\"odelsestad, d\"ar han sedan genomgick d\"arvarande gymnasium, som han 
h\"osten 1826 l\"amnade f\"or att forts\"atta sina studier i Berlin. H\"ar 
levde han sedan till sin d\"od 1856 med undantag av en period 1828--1832, 
d\aa{} han dels f\"oretog en l\"angre resa genom Tyskland, dels vistades vid 
universiteten i Erlanger och K\"oningsberg, dels hos sina f\"or\"aldrar i 
Kulm.

Man blir narrad om man antar att en s\aa{} dj\"arv t\"ankares liv m\aa{}ste, 
liksom hans filosofi, bjuda p\aa{} originella \"overraskningar och stormiga 
tilldragelser. Lugnt och stilla, som en \"akta tysk k\"alkborgare, lever han 
sitt liv i tillbakadragenhet. Den tid, d\aa{} han utger sitt huvudarbete, den 
h\"ar f\"oljande boken, var ju den revolution\"ara sp\"anningens tid, d\aa{} 
Europa gick havande med 1848 \aa{}rs revolutioner. Men Stirner stod aldrig 
bland dessa politiska himlastormare, som d\aa{} drogo offentlighetens 
uppm\"arksamhet p\aa{} sina personer. Det skulle stridit mot hela hans 
\aa{}sk\aa{}dning. Stirner s\aa{}g med ett \"overl\"agset leende p\aa{} alla 
dessa politiska r\"orelser, som ju aldrig skulle \aa{}stadkomma annat \"an 
helt ytliga scenf\"or\"andringar, aldrig djupt gripande omdaningar.

I Berlin hade de radikalaste elementen bildat en cirkel, som hade sitt 
tillh\aa{}ll i Hippels vinstuga p\aa{} Friedrichstrasse och de kallades 
vanligen "{}de fria"{}.

H\"ar kommo de liberala och radikala journalisterna, h\"ar kommo 
skriftst\"allare och diktare, h\"ar kommo studenterna, som ville h\"ora annat 
\"an "{}katedersanningar"{}.

H\"ar voro de kloka och skarpa huvudena, som tr\"otta av ord och v\"antan, 
ville gripa in i v\"arkligheten, h\"ar voro ocks\aa{} n\aa{}gra officerare, 
vars horisont gick \"over h\"astar och kvinnor, samt n\aa{}gra damer, som 
fritt umgingos med de dj\"arvt frispr\aa{}kiga kretsarna.

H\"ar finna vi ocks\aa{} Stirner, liksom de andra b\"ankad vid l\aa{}ngborden 
med sin sejdel framf\"or sig, men alltid f\aa{}ordig och tyst. Han h\"orde 
icke till dem som eggade, agiterade, hetsade. Med ett fint leende vid munnen 
satt han blott som en uppm\"arksam \aa{}h\"orare, ytterst s\"allan kastande 
n\aa{}got ord i debatten. Ocks\aa{} ans\aa{}gs han av dem, som icke intimt 
k\"ande honom, f\"or att vara en ganska ofarlig och enfaldig m\"anniska, 
\"anda tills hans arbete kom ut och slog som en bomb bland "{}de fria"{}, 
d\aa{} man nu f\"orstod, att man hade en av de gudaben\aa{}dade framf\"or sig.

De dagarna kom det folk fr\aa{}n hela Berlin till Hippels f\"or att titta 
p\aa{} vidundret -- egoisten.

Ett \aa{}r innan hans arbete utkom hade han utgjort ett allm\"ant 
samtals\"amne p\aa{} grund av de omst\"andigheter under vilka hans andra 
gifterm\aa{}l gick av stapeln. Hos Hippels hade Stirner gjort bekantskap med 
Marie D\"ahnart, vilken bekantskap ledde till gifterm\aa{}l och vigsel den 21 
okt. 1843. Mycket skrevs om denna vigsel och m\aa{}nga legendariska historier 
ha spunnit sig omkring densamma. Emellertid skulle vigseln ha f\"orsigg\aa{}tt 
i Stirners bostad under f\"oljande omst\"andigheter.

N\"ar pr\"asten p\aa{} utsatt tid anl\"ande f\"or att f\"orr\"atta ceremonien 
sutto br\"ollopsvittnena ivrigt sysselsatta med kortspel, som hastigt kom 
bort. Ett av vittnena fick vid pr\"astens ankomst br\aa{}tt att f\aa{} sina 
skjort\"armar i sin schaskiga vardagsrock. \"Annu var emellertid icke bruden 
kommen och hon l\"at v\"anta p\aa{} sig en god stund. N\"ar hon slutligen 
anl\"ande blev pr\"asten synnerligen f\"orv\aa{}nad \"over att se henne helt 
enkelt kl\"add, utan brudutstyrsel, utan sl\"oja och krans.

N\aa{}, pr\"asten skulle \"antligen g\aa{} till vigselakten, men n\aa{}gon 
bibel fanns icke till hands, upplystes han p\aa{} framst\"alld fr\aa{}ga. 
G\"asterna s\aa{}go likgiltiga ut p\aa{} gatan under ceremonien. N\"ar man 
\"antligen kom s\aa{} l\aa{}ngt, att det blev fr\aa{}gan om ringarna, s\aa{} 
hade Stirner gl\"omt att anskaffa s\aa{}dana. Saken avhj\"alptes emellertid. 
Bruno Bauer, ett av vittnena, tog upp sin virkade penningpung, tog av de 
b\aa{}da m\"assingsringarna och med dessa vigdes nu Stirner och Marie 
D\"ahnart till man och maka.

N\"ar Stirners "{}Der Einzige und sein Eigenthum"{} utkom de f\"orsta dagarna 
i november 1844, blev den genast beslagtagen. Men blott n\aa{}gra dagar 
d\"arefter upph\"avdes beslaget d\aa{} de h\"ogv\"allovliga \"ambetsm\"annen i 
inrikesministeriet i sin djupa vishet f\"orklarade boken vara alltf\"or 
"{}absurd"{} f\"or att vara farlig. Arbetet, som p\aa{} sin tid v\"ackte stort 
uppseende, r\aa{}kade emellertid s\aa{} gott som i fullst\"andig gl\"omska 
till \aa{}r 1888 d\aa{} John Henry Mackay, f\"orfattaren till "{}Die 
Anarchisten"{} "{}\aa{}teruppt\"ackte"{} honom. Denne blev en ivrig 
l\"arjunge, f\"oranstaltade om arbetets utgivande i flera nya upplagor, skrev 
sj\"alv ovann\"amnda arbete, satte ig\aa{}ng en stor apparat f\"or att samla 
data till en biografi, som ocks\aa{} utkom 1897, efter ett m\"odosamt samlande 
av material, under titel "{}Max Stirner, sein Leben und sein Werk"{}. \AA{}r 
1898 utkom, \"aven p\aa{} Mackays initiativ, Stirners sm\"arre skrifter under 
titel "{}Max Stirners kleinere Schriften und seine Entgegungen an die Kritik 
seines Werkes: Der Einzige und sein Eigenthum"{}.

Senare har det uppst\aa{}tt en r\"att rikhaltig Stirner-litteratur, isynnerhet 
i Tyskland och Stirner har tilldragit sig allt st\"orre uppm\"arksamhet och 
debatt. Bland den tyska Stirner-litteraturen torde m\"arkas en st\"orre 
monografi av d:r Anselm Ruest, betitlad "{}Max Stirner, 
Leben--Weltanschaung--Verm\"achtnis"{}.

"{}Den ende och hans egendom"{} \"ar den individualistiska anarkismens 
grundl\"aggande och mest betydande verk.

F\"orordet av Georg Brandes \"ar l\aa{}nat ur Axel Gardes danska 
\"overs\"attning av detta arbete.

\begin{flushright}
\"Overs\"attaren.\end{flushright}


\chapter[Jag har byggt min sak p\aa{} intet]{\centering JAG HAR BYGGT MIN SAK P\AA{} INTET.}

Huru mycket skall icke vara min sak! Framf\"orallt det godas sak, Guds sak, 
m\"ansklighetens sak, sanningens, frihetens, humanitetens och 
r\"attf\"ardighetens sak; mitt folks sak, min konungs, mitt f\"aderneslands 
sak; andens sak och tusende andra saker. Blott min sak skall aldrig vara min 
sak. "{}Tvi \"over egoisten, som blott t\"anker p\aa{} sig sj\"alv!"{}

L\aa{}t oss d\aa{} se, huru de, som fordra v\aa{}rt arbete, v\aa{}r 
h\"angivenhet och v\aa{}r entusiasm, handlar med sin sak.

Ni talar med s\aa{} mycken grundlighet om Gud och ha \aa{}rtusende igenom 
"{}rannsakat guddomens djup"{} och sk\aa{}dat s\aa{} djupt i ert eget 
hj\"arta, att ni v\"al kan s\"aga oss, p\aa{} vilket s\"att Gud sj\"alv driver 
"{}Guds sak"{}, som vi \"aro kallade att tj\"ana.Och ni d\"olja h\"aller icke 
hur herren handlar. Vad \"ar nu hans sak? Har han, s\aa{} som det fordras av 
oss, en fr\"ammad sak? Har han gjort sanningens och k\"arlekens sak till sin? 
Denna missuppfattning uppr\"or er, och ni undervisar oss om, att Guds sak helt 
visst \"ar sanningen och k\"arlekens sak, men att denna sak icke kan vara 
fr\"ammad f\"or honom, d\"arf\"or att Gud sj\"alv \"ar sanning och k\"arlek; 
det antagande uppr\"or er, att Gud skulle kunna likna oss stackars maskar och 
befr\"amja en fr\"ammad sak som sin egen: "{}Gud skulle antaga sig sanningens 
sak, om han icke sj\"alv var sanning?"{} Han har blott omsorg f\"or sin sak, 
men d\aa{} han \"ar allt i allo, s\aa{} \"ar ocks\aa{} allt hans sak; vi 
d\"aremot \"aro icke allt i allo, och v\aa{}r sak \"ar dessutom ringa och 
f\"oraktlig; d\"arf\"or m\aa{}ste vi "{}tj\"ana en h\"ogre sak."{} -- N\aa{}, 
det \"ar s\aa{}ledes klart, att Gud blott bekymrar sig om sitt, blott 
syssels\"atter sig med sig, blott t\"anker p\aa{} sig sj\"alv, och blott har 
sig sj\"alv till m\aa{}l; ve allt, som icke behagar honom. Han tj\"anar intet 
h\"ogre och tillfredsst\"aller blott sig sj\"alv; hans sak \"ar en -- rent 
egoistisk sak.

F\"orh\aa{}ller det sig p\aa{} n\aa{}got annat s\"att med m\"anskligheten, 
vars sak vi skola g\"ora till v\aa{}r? \"Ar dess sak icke dess sak, eller 
tj\"anar m\"anskligheten en h\"ogre sak? Nej, m\"anskligheten ser blott p\aa{} 
sig sj\"alv, m\"anskligheten vill blott fr\"amja m\"anskligheten; 
m\"anskligheten \"ar sig sj\"alv sin egen sak. F\"or sin utvecklings skull 
l\aa{}ter den folkslag och individer tr\"ala i sin tj\"anst, och n\"ar de ha 
l\"amnat vad m\"anskligheten har bruk f\"or, kastas de av tacksamma p\aa{} 
historiens skr\"aph\"og. \"Ar icke m\"ansklighetens sak en -- rent egoistisk 
sak?

Jag beh\"over nog icke visa, att den, som \"onskar att skjuta sin sak \"over 
p\aa{} oss, g\"or det f\"or sin egen skull och icke f\"or v\aa{}r, att det 
f\"or honom blott handlar om hans eget v\"al och icke om v\aa{}rt. T\"ank 
blott p\aa{} detta: beg\"ar sanningen, friheten, humaniteten, 
r\"attf\"ardigheten annat \"an er entusiasm och er tj\"anst?

De st\aa{} sig alla f\"ortr\"affligt av, att man pliktskyldigast giver dem sin 
tj\"anst. Betrakta blott det folk, som v\"arnas av h\"angivna patrioter. 
Patrioterna falla i blodig kamp, eller d\"o av hunger; vad fr\aa{}gar folket 
d\"arefter? Folket blomstrar \"over hoparna av deras lik, individerna ha 
d\"ott "{}f\"or folkets stora sak"{}. Folket sk\"anker dem n\aa{}gra tacksamma 
ord -- och l\"oper bort med profiten. Det kallar jag f\"or min del f\"or en 
inbringande egoism.

Ja, men s\aa{} t\"ank d\aa{} p\aa{} sultanen, som s\aa{} k\"arleksfullt hyser 
omsorg f\"or "{}sina"{}. \"Ar han icke den rena oegennyttan, och uppoffrar han 
sig icke timma efter timma f\"or sina? Jav\"al, f\"or "{}sina"{}. F\"ors\"ok 
att en g\aa{}ng visa dig som icke "{}hans"{}, men som din egen; du blir kastad 
i f\"angelse om du s\"atter dig emot hans egoism. Sultanen har byggt sin sak 
p\aa{} intet annat \"an sig sj\"alv; han \"ar f\"or sig allt i allo, han \"ar 
den ende och t\aa{}l ingen, som v\aa{}gar att icke vara "{}hans"{}.

Och dessa gl\"ansande exempel skulle icke l\"ara er, att egoisten har 
f\"ordelen p\aa{} sin sida? Jag f\"or min del har tagit l\"ardom d\"arav och 
vill h\"allre \"an att oegennyttigt tj\"ana dessa stora egoister, sj\"alv vara 
egoist.

Gud och m\"anskligheten ha byggt sin sak p\aa{} intet, p\aa{} intet annat \"an 
sig sj\"alv. Jag vill d\aa{} likaledes bygga min sak p\aa{} mig; jag, som 
liksom Gud \"ar intet f\"or alla andra, jag, som \"ar allt f\"or mig sj\"alv, 
jag, som \"ar den ende.

Har Gud och m\"anskligheten, som ni f\"ors\"akra, tillr\"ackligt inneh\aa{}ll 
i sig sj\"alva att vara sig sj\"alva allt i allo, s\aa{} tror jag mig kunna 
fatta, att det skall vara mig l\aa{}ngt mindre vanskligt, och att jag ingen 
orsak har att klaga \"over min "{}tomhet"{}; jag \"ar icke intet i betydelsen 
av tomhet, utan det skapande intet, det intet av vilket jag sj\"alv som 
skapare frambringar allt.

Bort d\"arf\"or med varje sak, som icke fullt och helt \"ar min sak! Ni mena, 
att min sak \aa{}tminstone borde vara "{}det godas sak"{}? Vad \"ar gott och 
vad \"ar ont? Jag \"ar ju sj\"alv min egen sak, och jag \"ar varken god eller 
ond. De tv\aa{} tingen ha f\"or mig ingen betydelse.

Det gudomliga \"ar Guds sak, det m\"anskliga "{}m\"anniskans"{} sak. Min sak 
\"ar varken det gudomliga eller det m\"anskliga, \"ar icke det sanna eller det 
goda, det r\"atta eller det fria o.s.v. -- den \"ar blott min sak, och den 
\"ar icke allm\"an. den \"ar -- den enda, liksom jag \"ar den ende.

F\"or mig \"ar ingenting mera v\"art \"an mig!



\chapter[F\"orsta delen: M\"anniskan]{\centering {\normalsize F\"ORSTA DELEN.}\\M\"ANNISKAN.}

\newpage{}

~

\vspace{200pt}

\begin{quote}

\textbf{M\"ANNISKAN \"AR M\"ANNISKANS H\"OGSTA V\"ASEN}, s\"ager 
Feuerbach.

\textbf{M\"ANNISKAN \"AR F\"ORST NU FUNNEN}, s\"ager Bruno Bauer.

L\aa{}t oss d\aa{} lite noggrannare betrakta detta h\"ogsta v\"asen och detta 
nya fynd.

\end{quote}

\vspace{200pt}

~


\chapter[I. Ett m\"anniskoliv]{\centering I.\\
 ETT M\"ANNISKOLIV.}

Fr\aa{}n det \"ogonblick, d\aa{} hon ser dagens ljus, s\"oker hon finna sig 
sj\"alv i det virrvarr, i vilket hon tumlar om tillsammans med alla andra.

Men allt, som kommer i ber\"oring med barnet, v\"arjer sig mot dess ingrepp 
och h\"avdar sin egen existens.

S\aa{}ledes \"ar sj\"alvh\"avdelsens kamp oundviklig, emedan \textit{allt 
h\aa{}ller p\aa{} sig sj\"alv} och samtidigt st\"andigt r\aa{}kar i konflikt 
med andra.

\textit{Seger eller underkastelse}, -- mellan dessa b\aa{}da v\"axlande \"oden 
sv\"anger stridslyckan. Segraren blir \textit{herre}, den \"overvunne 
\textit{unsers\aa{}te}: den ene \textit{h\"arskar} och \"ovar "{}herrad\"omets 
r\"attigheter"{}, den andre uppfyller under v\"ordnad och respekt 
unders\aa{}tens plikter.

Men fiender f\"orbliva de b\aa{}da och ligga st\"andigt p\aa{} lur: den ene 
lurar p\aa{} den andres svaghet, barnen p\aa{} f\"or\"aldrarnas, 
f\"or\"aldrarna p\aa{} barnens (exempelvis deras r\"adsla). Antingen 
\"overvinner m\"anniskan k\"appen, eller k\"appen m\"anniskan.

I barna\aa{}ren g\aa{}r befrielsen ut p\aa{}, att vi s\"oka f\"orst\aa{} 
tingen, "{}komma bakom tingen"{}: d\"arf\"or avlura vi alla deras svagheter, 
f\"or vilket barn som bekant ha en s\"aker instinkt; d\"arf\"or bryta vi 
g\"arna s\"onder, genomstr\"ova g\"arna dolda vinklar, speja efter det 
f\"orborgade och dunkla och f\"ors\"oka oss p\aa{} allting. Ha vi blott kommit 
bakom en sak, k\"anna vi oss s\"akra. Ha vi exempelvis kommit till insikt om, 
att riset ingenting f\"orm\aa{}r mot v\aa{}rt trots, s\aa{} frukta vi det icke 
l\"angre, vi ha "{}vuxit ifr\aa{}n det"{}.

Bakom riset st\aa{}r -- m\"aktigare \"an det -- v\aa{}rt trots, v\aa{}rt 
trotsiga mod. Tid efter annan komma vi bakom allt, som var ohyggligt och 
farligt f\"or oss, bakom risets ohyggliga och fruktansv\"arda makt, bakom 
faderns str\"anga min o.s.v. och bakom allt finna vi v\aa{}r -- ataraxi, 
d.v.s. v\aa{}r of\"orskr\"ackthet, v\aa{}r fasthet, v\aa{}r 
motst\aa{}ndskraft, v\aa{}r \"overmakt, v\aa{}r obetvingelighet. Det, som en 
g\aa{}ng ingav fruktan och respekt, draga vi oss icke l\"angre tillbaka 
fr\aa{}n, utan fatta mod. Bakom allt finna vi v\aa{}rt mod, v\aa{}r 
\"overl\"agsenhet; bakom \"overordnades och f\"or\"aldrars barska befallningar 
st\aa{}r dock v\aa{}rt modiga godtycke eller v\aa{}r \"overlistande klokhet, 
och ju starkare vi k\"anna oss sj\"alva, desto mindre synes det, som f\"orut 
tycktes o\"overvinnerligt. Och vad \"ar v\aa{}r list, klokhet, mod, trots? Vad 
annat \"an -- ande?

En l\aa{}ng tid fram\aa{}t f\"orskonas vi fr\aa{}n den kamp, som senare 
ans\"atter oss s\aa{} h\aa{}rt, kampen mot \textit{f\"ornuftet}. Den 
sk\"onaste barndomstiden g\aa{}r f\"orbi, utan att vi beh\"ova sl\aa{}ss med 
f\"ornuftet. Vi bekymra oss alldeles icke om det, inl\aa{}ta oss icke med det, 
taga icke f\"ornuft. Genom \textit{\"overtygelse} f\aa{}r man oss icke till 
n\aa{}gonting och mot de goda sk\"alen, grundsatser o.s.v., \"aro vi d\"ova; 
smekningar, tillr\"attavisningar och dylikt ha vi d\"aremot sv\aa{}rt att 
st\aa{} emot.

Denna bittra kamp med f\"ornuftet upptr\"ader f\"orst senare och inleder en ny 
fas: i barndomen tumla vi om, utan att grubbla synnerligen.

Ande betyder den f\"orsta sj\"alvf\"ornimmelsen, den f\"orsta detronisering av 
det gudomliga, det vill s\"aga det ohyggliga, sp\"okeriet, "{}de h\"ogre 
makterna"{}. Ingenting imponerar l\"angre p\aa{} v\aa{}r ungdomsk\"ansla, 
v\aa{}r sj\"alvk\"ansla: v\"arlden har kommit i misskredit, ty vi \"aro \"over 
den, \"aro sj\"al.

F\"orst nu se vi, att vi hittills icke hava andligt betraktat v\"arlden, blott 
sj\"all\"ost stirrat p\aa{} den.

P\aa{} \textit{naturmakterna} \"ova vi v\aa{}ra f\"orsta krafter. 
F\"or\"aldrarna imponera p\aa{} oss som naturmakter. Senare heter det: l\"amna 
fader och moder, betrakta all naturmakt som spr\"angd. Den \"ar \"overvunnen. 
F\"or det f\"ornuftiga, d.v.s. den "{}andliga m\"anniskan"{} existerar icke 
familjen som naturmakt: det uppst\aa{}r ett behov att frig\"ora sig fr\aa{}n 
f\"or\"aldrar, syskon, o.s.v. \AA{}terf\"odas dessa som \textit{andliga, 
f\"ornuftiga makter}, s\aa{} \"aro de dock icke mer vad de f\"orut varit.

Och icke blott f\"or\"aldrarna utan \textit{m\"anniskan \"overhuvud taget} 
besegras av den unga m\"anniskan: hon \"ar henne icke l\"angre n\aa{}got 
hinder, hon tager icke h\"ansyn till henne, ty, heter det nu: man m\aa{}ste 
lyda Gud mer \"an m\"anniskor.

Att \textit{jordiskt} viker tillbaka i ett f\"oraktligt fj\"arran under denna 
h\"oga st\aa{}ndpunkt: ty st\aa{}ndpunkten \"ar den -- \textit{himmelska}.

St\"allningen \"ar nu fullst\"andigt f\"or\"andrad. Ynglingen intager en 
andlig st\aa{}ndpunkt, under det att gossen, som \"annu icke k\"ande sig som 
ande, uppv\"axte i ett andel\"ost l\"arande. Den f\"orre s\"oker icke f\aa{} 
fast i \textit{tingen}, bryr sig exempelvis icke om att sl\aa{} in de 
historiska data i minnet, utan s\"oker efter \textit{tanken}, som ligger 
f\"orborgad i tingen, exempelvis historiens andliga inneh\aa{}ll; gossen 
d\"aremot f\"orst\aa{}r v\"al tingens \textit{sammanhang}, men icke id\'een, 
anden; d\"arf\"or hopar han stoff till stoff, utan att f\"orfara aprioriskt 
och teoretiskt, d.v.s. utan att s\"oka efter id\'eer.

Hade man i barndomen att \"overvinna v\"arldens motst\aa{}nd, s\aa{} st\"oter 
man nu i allt vad man f\"oretager sig p\aa{} en inv\"andning fr\aa{}n anden, 
f\"ornuftet, det \textit{egna samvetet}. "{}Det \"ar of\"ornuftigt, 
okristligt, opatriotiskt"{} o.s.v., ropar samvetet till oss, och -- 
avskr\"acker oss. Icke de h\"amnande eumenidernas makt, icke Poseidons vrede, 
icke Gud, hur v\"al han \"an ser i det f\"ordolda, icke faderns straffande 
rotting frukta vi, utan -- \textit{samvetet}.

Vi "{}h\"angiva oss nu \aa{}t v\aa{}ra tankar"{} och f\"olja dess bud, liksom 
vi f\"orut f\"oljde f\"or\"aldrarnas, m\"anniskornas. V\aa{}ra handlingar 
r\"atta sig efter v\aa{}ra tankar (id\'eer, f\"orest\"allningar, tro), liksom 
i barndomen efter f\"or\"aldrarnas befallning.

Naturligtvis hava vi t\"ankt redan som barn , v\aa{}ra tankar voro blott icke 
okroppsliga, abstrakta, \textit{absoluta}, d.v.s. \textit{ingenting annat \"an 
tankar}, en himmel f\"or sig, en ren tankev\"arld, \textit{logiska} tankar.

Tv\"artom var det blott tankar, som vi gjorde oss om ett 
\textit{f\"orem\aa{}l}: vi t\"ankte oss f\"orem\aa{}let s\aa{} eller s\aa{}. 
Kanske t\"ankte vi: v\"arlden, som vi se, har Gud gjort, men vi t\"ankte 
("{}forskade"{}) icke \"over "{}sj\"alva guddomens inneh\aa{}ll"{}. Vi 
t\"ankte kanh\"anda: "{}detta \"ar det r\"atta i saken"{}, men vi t\"ankte 
icke \"over detsamma eller \"over sannheten sj\"alv, och sammanbundo icke till 
en sats: "{}Gud \"ar sanningen"{}.

"{}Guddomens inneh\aa{}ll, som \"ar sanningen"{}, efterforskade vi icke. Vid 
s\aa{}dana rent logiska, d.v.s. teologiska fr\aa{}gor som: "{}Vad \"ar 
sanning?"{} uppeh\"oll sig icke Pilatus, om han \"an i enskilda fall icke 
tvekade att utforska vad sanningen var i f\"oreliggande fr\aa{}ga, d.v.s. om 
\textit{saken} var sann.

Varje tanke, som \"ar bunden till en sak, \"ar \"annu icke absolut tanke, 
\textit{ingenting annat \"an tanke}.

Att bringa den \textit{rena tanken} i dagen, eller h\"angiva sig \aa{}t honom, 
\"ar ungdomens gl\"adje, och alla tankens ljusgestalter, som sanning, frihet, 
m\"ansklighet, m\"anniskan o.s.v., h\"anf\"or de ungdomliga sj\"alarna.

Men \"ar anden erk\"and som det v\"asentligaste, s\aa{} \"ar det \"and\aa{} 
skillnad om anden \"ar fattig eller rik, och man s\"oker d\"arf\"or bliva rik 
p\aa{} ande. Anden breder ut sig och grundar sitt rike, ett rike, som icke 
\"ar av denna v\"arlden, som nu \"overvunnits. S\aa{} l\"angtar den att vara 
sig sj\"alv allt i allo, d.v.s. ehuruv\"al jag \"ar ande, \"ar jag dock icke 
fullst\"andigt ande och m\aa{}ste d\"arf\"or s\"oka den fullkomliga anden.

Men d\"armed f\"orlorar jag \aa{}ter mig sj\"alv, jag, som nyss funnit mig som 
ande, i det att jag k\"anner min tomhet och b\"ojer mig f\"or den fullkomlige 
anden, som icke \"ar min egen utan n\aa{}got hinsides mig.

Allting beror visserligen p\aa{} ande, men \"ar ocks\aa{} varje ande den 
"{}r\"atta"{} anden? Den r\"atta och sanna anden \"ar andens ideal, den 
"{}helige ande"{}. Den \"ar icke min eller din ande, utan just en -- ideal, 
hinsidig, den \"ar "{}Gud"{}. "{}Gud \"ar ande"{}. Och denne hinsidige "{}fade 
i himmelen giver den helige ande \aa{}t dem, som bedja honom 
d\"arom"{}\footnote{Lucas 11, 13.}.

Mannen skiljer sig fr\aa{}n ynglingen d\"arigenom, att han tager v\"arlden, 
som den \"ar, ist\"allet f\"or att \"overallt vilja r\"atta p\aa{} den och 
f\"orb\"attra den, d.v.s. dana den efter sitt ideal. Hos honom stadgas den 
uppfattningen, att man m\aa{}ste f\"orfara med v\"arlden i enlighet med sina 
\textit{intressen}, icke efter sina \textit{ideal}.

S\aa{} l\"ange man blott k\"anner sig som ande och skattar anden \"over allt 
annat (det \"ar l\"att f\"or ynglingen att giva sitt liv, det 
"{}kroppsliga"{}, f\"or ingenting, f\"or en d\aa{}raktig f\"orn\"armelse), 
s\aa{} l\"ange har man ocks\aa{} blott \textit{tankar}, id\'eer, som man 
\"onskar kunna f\"orv\"arkliga n\"ar man f\aa{}tt en v\"arkningskrets; man har 
allts\aa{} \"annu \textit{blott ideal}, ofullg\aa{}ngna id\'eer eller tankar.

F\"orst d\aa{}, n\"ar man vunnit sig sj\"alv v\"arkligt k\"ar och har lust i 
sitt eget liv, som man g\aa{}r och st\aa{}r -- s\aa{}som f\"orh\aa{}llandet 
\"ar med den mogne mannen -- f\"orst d\aa{}, har man ett personligt eller 
\textit{egoistiskt} intresse, d.v.s. ett intresse icke blott f\"or v\aa{}r 
ande, utan f\"or total tillfredsst\"allelse, tillfredsst\"allelse f\"or hela 
karlen, ett \textit{egennyttigt} intresse. J\"amf\"or blott en g\aa{}ng en man 
med en yngling, om han icke synes er h\aa{}rdare, sm\aa{}aktigare, 
egennyttigare. \"Ar han d\"arf\"or s\"amre? Jag s\"ager nej, han har blott 
blivit best\"amdare, eller, som det ocks\aa{} heter, mera praktisk. Huvudsaken 
\"ar dock detta, att han g\"or sig mer till medelpunkt, \"an ynglingen, som 
h\"allre "{}sv\"armar"{} f\"or andras, t.ex. Gud, f\"adernesland och dylikt.

S\aa{}ledes uppn\aa{}r mannen den \textit{andra sj\"alvf\"ornimmelsen}. 
Ynglingen f\"ornam sig sj\"alv som \textit{ande} och f\"orlorade sig \aa{}ter 
sj\"alv i den \textit{allm\"anna anden}, den fullkomlige, helige anden, 
m\"anniskan, m\"anskligheten, kort och gott alla ideal; mannen f\"ornimmer sig 
som ande med k\"ott och blod.

Gossen hade blott \textit{oandliga}, d.v.s. tankl\"osa och id\'el\"osa, 
ynglingen blott \textit{andliga} intressen; mannen har kroppsliga, personliga, 
egoistiska intressen.

Om barnet icke har ett f\"orem\aa{}l, med vilket det kan syssels\"atta sig, 
s\aa{} har det tr\aa{}kigt, ty att syssels\"atta sig med sig f\"orst\aa{}r det 
\"annu icke. \AA{}andra sidan kastar ynglingen f\"orem\aa{}let \aa{}t sidan, 
d\"arf\"or att f\"orem\aa{}let v\"acker \textit{tankar} hos hos honom; han 
syssels\"atter sig med sina tankar, sina dr\"ommar, syssels\"atter sig andligt 
eller "{}hans ande \"ar sysselsatt"{}.

Allt icke andligt sammanfattar den unga m\"anniskan under beteckningen 
inneh\aa{}llsl\"ost. N\"ar han likv\"al h\"anger fast vid det allra 
inneh\aa{}llsl\"osaste (t.ex. vid tomma formaliteter), s\aa{} sker det en\"ar 
han uppt\"ackt ande i dem, d.v.s. emedan de \"aro \textit{symboler} f\"or 
honom.

S\aa{} som jag finner mig bakom tingen, och d\"artill som ande, s\aa{} 
m\aa{}ste jag senare ocks\aa{} finna mig \textit{bakom tankarna}, n\"amligen 
som dess skapare och \textit{\"agare}. Under andens tid v\"axa mig tankarna 
\"over huvudet, vars foster de dock voro; som feberfantasier omv\"arvde de mig 
och skakade mig med sin f\"orskr\"ackliga makt. Tankarna hade sj\"alva tagit 
form, blivit sp\"oken, som Gud, k\"ajsare, p\aa{}ve, f\"adernesland, o.s.v. 
F\"orst\"or jag deras form, s\aa{} tager jag dem tillbaka i min egen och 
s\"ager: Jag allenast \"ar kroppslig. Och nu tager jag v\"arlden f\"or vad den 
\"ar f\"or mig, som min, som min egendom: Jag h\"anf\"or allt till mig.

St\"otte jag som ande v\"arlden tillbaka i djupaste v\"arldsf\"orakt, s\aa{} 
st\"otte jag som \"agare andarna eller id\'eerna tillbaka i deras 
"{}f\aa{}f\"anglighet"{}. De ha icke l\"angre n\aa{}gon makt \"over mig, 
liksom ingen "{}makt p\aa{} jorden"{} har n\aa{}gon makt \"over anden.

Barnet var realistiskt, f\aa{}nget av denna v\"arldens ting, tills det 
lyckades det tid efter annan att just komma bakom dessa ting; ynglingen var 
idealistisk, entusiasmerad av tanken, tills han arbetade upp sig till man, den 
egoistiske, som handskas med tingen och tankarna efter sitt eget 
f\"orgottfinnande och s\"atter sitt personliga intresse \"over allt annat. 
Slutligen den gamle? N\"ar jag blir en s\aa{}dan, s\aa{} \"ar det tids nog att 
tala d\"arom.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\chapter[II. Den gamla och den nya tidens m\"anniskor]{\centering II.\\
DEN GAMLA OCH DEN NYA\\
TIDENS M\"ANNISKOR.}

\noindent{}Hur var och en av oss utvecklade sig, vad han efterstr\"avade, 
uppn\aa{}dde eller f\"orfelade, vilket m\aa{}l han en g\aa{}ng f\"oljde och 
vid vilka planer och \"onskningar hans hj\"arta f\"or \"ogonblicket str\"avar, 
vilken omvandling hans \aa{}sikter och vilka skakningar hans principer 
underg\aa{}tt, kort sagt hur han i dag blivit vad han i g\aa{}r eller f\"or 
\aa{}r tillbaka icke var, det framst\"aller han \aa{}ter med mer eller mindre 
l\"atthet ur sitt minne ock k\"anner d\aa{} r\"att livligt den f\"or\"andring 
han sj\"alv underg\aa{}tt n\"ar han har de f\"orbiilande bilderna av en annans 
liv framf\"or sig.

L\aa{}t oss d\"arf\"or se p\aa{} det liv v\aa{}ra f\"orf\"ader f\"orde.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\section[1. De gamla]{\centering 1. DE GAMLA.}

D\aa{} det nu blivit sed att till\"agga v\aa{}ra f\"orkristliga anor namnet de 
"{}gamla"{}, s\aa{} vilja vi icke f\"orebr\aa{} dem, att de gent emot oss 
erfarna folk egentligen borde heta barn, utan h\"aller f\"orst som sist \"ara 
dem som v\aa{}ra goda gamla. Men hur ha de kommit att bliva f\"or\aa{}ldrade 
och vem undantr\"angde dem med sina f\"oregivna nyheter?

Vi k\"anna v\"al den revolution\"are f\"ornyaren och respektl\"ose arvingen, 
som vanhelgade sina f\"orf\"aders sabbat f\"or att helga sin egen s\"ondag, 
som avbr\"ot tiden i dess lopp f\"or att b\"orja en ny tidr\"akning med sig 
sj\"alv? Vi k\"anna honom och veta att han \"ar -- Kristus. Men blir han evigt 
ung och \"ar han i dag fortfarande den nye, eller skall han ocks\aa{} bliva 
antikverad, som han har antikverat de "{}gamla"{}?

Det var v\"al de gamla som sj\"alva fostrade de unga som uttr\"angde dem. 
L\aa{}t oss unders\"oka denna fostringsakt.

"{}F\"or de gamla var v\"arlden en sanning"{}, s\"ager Feuerbach, men han 
gl\"ommer att g\"ora det viktiga till\"agget: en sanning, bakom vars osannhet 
de s\"okte att komma, och v\"arkligen kommo till slut. Vad som skall 
f\"orst\aa{}s med dessa Feuerbachska ord blir man l\"att klok p\aa{} om man 
j\"amf\"or dem med den kristliga satsen om "{}v\"arldens f\aa{}f\"anglighet 
och f\"org\"anglighet"{}. Liksom den kristne aldrig kan \"overtygas om de 
gudomliga ordens f\aa{}f\"anglighet, utan tror p\aa{} dess eviga och orubbliga 
sanning, som, ju mer man unders\"oker dess djup, blott framtr\"ader s\aa{} 
mycket mera gl\"ansande och triumferande, s\aa{} levde de gamla \aa{}sin sida 
i den uppfattningen, att v\"arlden och de v\"arldsliga f\"orh\aa{}llandena (t. 
ex. det naturliga blodsbandet) var sanningen f\"or vilket deras vanm\"aktiga 
jag m\aa{}ste b\"oja sig. Just det, p\aa{} vilket de gamla satte st\"orst 
v\"arde, blir av de kristna f\"orkastat som v\"ardel\"ost, och vad de f\"orra 
erk\"ande som sanning, br\"annm\"arka de senare som f\aa{}f\"anglig falskhet: 
f\"aderneslandets h\"oga betydelse f\"orsvinner och Kristus m\aa{}ste betrakta 
sig som en "{}fr\"amling p\aa{} jorden"{}\footnote{Hebr. 11, 13.}, 
jordf\"astelsens helighet, ur vilken framsprang ett konstv\"ark som den 
sophokleiska Antigone, blir betecknad som en j\"ammerlighet ("{}L\aa{}t de 
d\"oda begrava sina d\"oda."{}), familjebandens obrytbara sanning blir 
framst\"alld som en osanning, fr\aa{}n vilken man icke tids nog kan 
l\"osg\"ora sig\footnote{Marc. 10, 29.}, och s\aa{} med allting.

Inser man nu, att f\"or b\aa{}da parterna g\"aller det motsatta som sanning, 
f\"or den ena det naturliga, f\"or den andra det andliga, f\"or den ena de 
jordiska tingen och f\"orh\aa{}llandena, f\"or den andra de himmelska (det 
himmelska f\"aderneslandet, "{}det heliga Jerusalem d\"ar ovan"{}, o.s.v.), 
s\aa{} blir st\"andigt kvar att f\"orklara hur den nya tiden och denna 
obestridliga f\"or\"andring kunde framspringa ur det gamla. Men de gamla ha 
sj\"alva arbetat p\aa{} att g\"ora sin sanning till en l\"ogn.

G\aa{} vi s\aa{}ledes in i de mest gl\"ansande \aa{}ren av det gamla, till det 
perikleanska \aa{}rhundradet. Vid den tiden grep den sofistiska tidsbildningen 
omkring sig och Grekland drev gyckel med det som hittills hade varit dess 
djupaste allvar.

Allt f\"or l\"ange hade f\"aderna varit f\"orslavade av det best\aa{}endes 
orubblighet, f\"or att icke de efterkommande genom den bittra erfarenheten 
skulle l\"ara \textit{k\"anna sig sj\"alva}. Med mod och k\"ackhet s\"aga 
d\"arf\"or \textit{sofisterna} ut det manliga ordet: "{}L\aa{}t icke 
f\"orbluffa dig!"{}, och utbreda sin f\"orklarande l\"ara: "{}Bruka ditt 
f\"orst\aa{}nd, ditt vett, din ande mot allting; med ett gott och \"ovat 
f\"orst\aa{}nd kommer man b\"ast fram i v\"arlden, bereder sig den b\"asta 
lotten och det angen\"amaste liv"{}. De erk\"anna s\aa{}ledes anden, som det 
sanna vapnet mot v\"arlden. D\"arf\"or h\aa{}lla de s\aa{} mycket av den 
dialektiska beh\"andigheten, talarkonsten, disputationskonsten etc. De 
f\"orklara att anden kan brukas till allt, men fr\aa{}n andens helighet \"aro 
de \"annu l\aa{}ngt fj\"arran, ty de bruka honom som \textit{medel}, som 
vapen, liksom barnet som s\aa{}dant brukar list och trots. Deras ande \"ar det 
omutliga \textit{f\"orst\aa{}ndet}.

I v\aa{}ra dagar skulle man betrakta det som en ensidig 
f\"orst\aa{}ndsbildning och tillfoga denna maning: bilda icke blott ert 
f\"orst\aa{}nd, utan ocks\aa{} ert hj\"arta. \textit{Sokrates} gjorde 
s\aa{}ledes. Ty blev hj\"artat icke fritt fr\aa{}n sin naturliga b\"ojelse, 
utan blev det uppfyllt av det tillf\"alligaste inneh\aa{}ll och i okritiskt 
beg\"ar fullst\"andigt i tingens makt, d.v.s. blev det ingenting annat \"an en 
beh\aa{}llare f\"or de mest olikartade \textit{lustar}, s\aa{} slog det icke 
fel, att det fria f\"orst\aa{}ndet m\aa{}ste tj\"ana det "{}d\aa{}liga 
hj\"artat"{} och vara berett att r\"attf\"ardiga allt vad det nya hj\"artat 
beg\"arde.

D\"arf\"or sade Sokrates, att det icke \"ar tillr\"ackligt att bruka sitt 
f\"orst\aa{}nd i allting, utan det kommer an p\aa{} f\"or vilken sak man 
brukar det. Vi skulle nu s\"aga: man m\aa{}ste tj\"ana den "{}goda saken"{}. 
Att tj\"ana den goda saken, betyder emellertid, att vara -- sedlig. D\"arf\"or 
\"ar Sokrates etikens grundl\"aggare.

Visserligen m\aa{}ste sofistikens princip leda dith\"an, att den blindaste och 
osj\"alvst\"andigaste slav under sina beg\"ar, dock var en f\"ortr\"afflig 
sofist och f\"orstod att med sitt skarpa f\"orst\aa{}nd utl\"agga allt till 
f\"orm\aa{}n f\"or sitt r\aa{}a hj\"arta. Vad skulle det v\"al vara, f\"or 
vilket man icke kunde uppfinna en "{}god grund"{} och som icke gick att 
f\"orf\"akta?

D\"arf\"or s\"ager Sokrates: Ni m\aa{}ste "{}hava ett rent hj\"arta"{}, om man 
skall akta er klokhet. Fr\aa{}n och med nu b\"orjar den andra perioden av 
grekisk andebefrielse, \textit{hj\"arterenhetens} period. Den f\"orsta 
slutf\"ordes n\"amligen av sofisterna, n\"ar de proklamerade f\"orst\aa{}ndets 
allmakt. Men hj\"artat blev \textit{v\"arldsligt sinnat}, blev en slav under 
v\"arlden, st\"adse upptaget av v\"arldsliga \"onskningar. Detta r\aa{}a 
hj\"arta skulle fr\aa{}n och med nu bliva odlat: \textit{hj\"arteodlingens} 
tid. Men hur skall hj\"artat bliva odlat? Vad f\"orst\aa{}ndet, denna ena sida 
av anden, har uppn\aa{}tt, n\"amligen f\"orm\aa{}gan att leka med allt, det 
f\"orestod nu ocks\aa{} hj\"artat: allt v\"arldsligt m\aa{}ste bliva till 
van\"ara, s\aa{} att slutligen familjen, samh\"alle, f\"adernesland o.d. 
uppgives f\"or hj\"artats skull, d.v.s. f\"or \textit{salighetens}, f\"or 
hj\"artats salighets skull.

Den dagliga erfarenheten bekr\"aftar att f\"orst\aa{}ndet l\"ange kan vara 
f\"ardigt med en sak, f\"or vilken hj\"artat sv\"armar \"annu m\aa{}nga 
\aa{}r. Liks\aa{} hade ocks\aa{} det sofistiska f\"orst\aa{}ndet s\aa{} blivit 
herre \"over de gamla h\"arrskande makterna, att de blott beh\"ovde f\"orjagas 
ur hj\"artat, d\"ar de \"annu op\aa{}talt h\"arskade, f\"or att slutligen alls 
ingen del mera ha i m\"anniskan.

Detta krig \"oppnades av Sokrates och n\aa{}dde sin avslutning f\"orst p\aa{} 
den gamla v\"arldens d\"odsdag.

Med Sokrates b\"orjar tiden f\"or hj\"artats pr\"ovande, och allt hj\"artats 
inneh\aa{}ll siktas. I sin sista och yttersta anstr\"angning kasta de gamla 
allt inneh\aa{}ll ur hj\"artat och l\aa{}ta slutligen icke hj\"artat sl\aa{} 
f\"or n\aa{}gonting: detta var skeptikernas g\"arning. Samma renhet f\"or 
hj\"artat uppn\aa{}ddes nu i den skeptiska tiden, som man f\"or 
f\"orst\aa{}ndets vidkommande lyckats uppn\aa{} i den sofistiska tiden.

Den sofistiska bildningen har \aa{}stadkommit att f\"orst\aa{}ndet icke stod 
stilla inf\"or n\aa{}got, och den skeptiska att hj\"artat icke r\"ordes 
inf\"or n\aa{}got.

S\aa{} l\"ange m\"anniskan \"ar invecklad i v\"arldslarmet och st\aa{}r bunden 
av sitt f\"orh\aa{}llande till v\"arlden -- och hon \"ar det till slutet av 
den gamla tiden, emedan hennes hj\"arta \"annu brottas f\"or att bli oberoende 
av det v\"arldsliga -- s\aa{} l\"ange \"ar hon \"annu icke ande; ty anden \"ar 
utan lekamen och har inget f\"orh\aa{}llande till v\"arlden och lekamen. F\"or 
honom existerar icke v\"arlden, inga naturliga band, utan blott det andliga 
och andliga band. D\"arf\"or m\aa{}ste m\"anniskan f\"orst bliva 
fullst\"andigt h\"ansynsl\"os och bekymmersl\"os, fri fr\aa{}n alla 
f\"orh\aa{}llanden, som den skeptiska bildningen f\"orest\"aller sig henne, 
s\aa{} fullst\"andigt likgiltig f\"or v\"arlden, att hon skulle bli ober\"ord 
\"aven av dess sammanst\"ortande, innan hon kunde k\"anna sig som 
v\"arldsl\"os, d.v.s. som ande.

Och detta \"ar resultatet av de gamlas j\"attearbete, att \"al icke vara 
sinnligt f\"or dem d\aa{} Jehova eller de hedniska gudarna \"annu voro 
fj\"arran fr\aa{}n begreppet: "{}Gud \"ar ande"{}, d\aa{} i det sinnliga 
f\"aderneslandets st\"alle \"annu icke hade tr\"att det himmelska o.s.v.? 
\"Annu i dag \"aro judarna, dessa \aa{}lderdomens gammalkloka barn, icke 
l\"angre komna, och kunna, trots all subtilitet och styrka hos sitt 
f\"orst\aa{}nd och sin klokhet, som med l\"atthet blir herre \"over tingen, 
icke finna anden, som \textit{intet ser i tingen}.

Den kristne har andliga intressen, medan han till\aa{}ter sig vara en 
\textit{andlig} m\"anniska; juden f\"orst\aa{}r icke ens dessa intressen i sin 
renhet, emedan han icke till\aa{}ter sig att betrakta tingen som 
\textit{v\"ardel\"osa}. Till ren andlighet n\aa{}r han icke, en andlighet, 
s\aa{}dan den religi\"ost \"ar uttryckt f\"or exempel hos den kristne, som 
blir r\"attf\"ardiggjord av en tro utan g\"arningar. Deras 
\textit{andefattigdom} skiljer judarna f\"or best\"andigt fr\aa{}n de kristna; 
ty den andefattige fattar icke det oandliga, liksom anden f\"oraktar de 
andefattiga. Judarna ha emellertid blott "{}anda av denna v\"arlden"{}.

Mellan det antika skarpsinnet och djupsinnet och den kristna v\"arldens ande 
och andlighet \"ar det lika l\aa{}ngt som mellan himmelen och jorden.

Den som k\"anner sig som fri ande, skall icke tryckas eller \"angslas av denna 
v\"arldens ting, emedan han icke har respekt f\"or dem; skall man k\"anna 
deras tyngd, s\aa{} m\aa{}ste man vara nog bornerad att f\"asta avseende vid 
dem, till vilket sj\"alvfallet h\"or, att man \"annu h\"anger fast vid det 
"{}k\"ara livet"{}. Den som f\"orst och fr\"amst \"onskar k\"anna och veta sig 
som fri ande och handla d\"arefter, han fr\aa{}gar mycket litet efter om det 
p\aa{} grund d\"arav skall g\aa{} honom illa och t\"anker \"overhuvudtaget 
icke efter hur han skall f\aa{} det gott och njutningsrikt i livet. De av 
tingen beroende obekv\"amligheterna i livet st\"or honom icke, emedan han 
blott lever andligt, av andlig n\"aring, men f\"or \"ovrigt n\"astan utan att 
veta det; vegeterar blott, utan att t\"anka \"over det; och n\"ar f\"odan tar 
slut d\"or han visserligen lekamligt, men \"ar s\"aker p\aa{} att andligt leva 
ett evigt liv, l\"agger sina \"ogon samman i l\"angtan och andakt. Hans liv 
\"ar sysselsatt med det andliga, \"ar -- \textit{t\"ankande}, det \"ovriga 
ang\aa{}r honom icke. Han m\aa{} syssels\"atta sig med det andliga hur han 
vill, i andakt, i betraktelser eller i filosofisk kunskap, alltid \"ar det 
t\"ankande. D\"arf\"or kunde Cartesius -- f\"or vilken detta slutligen blivit 
ganska klart -- uppst\"alla satsen: "{}Jag t\"anker, det vill s\"aga: Jag 
\"ar."{} Mitt t\"ankande, heter det d\aa{}, \"ar mitt varande eller mitt liv; 
blott n\"ar jag lever andligt, lever jag; blott som ande \"ar jag verklig, 
eller -- jag \"ar helt och h\aa{}llet ande och intet annat \"an ande. Den 
olycklige Peter Schlemihl, som f\"orlorat sin skugga, \"ar ett portr\"att av 
denna till ande vordna m\"anniska, ty andens lekamen \"ar utan skugga. -- Huru 
annorledes d\"aremot hos de gamla! Hur starka och manliga de \"an m\aa{} 
betrakta sig gentemot tingens makt, makten sj\"alv m\aa{}ste de dock 
erk\"anna, och l\"angre kommo de icke, \"an att de skyddade sitt \textit{liv} 
emot denna, s\aa{} gott sig g\"ora l\"at. Sent erk\"ande de, att deras 
"{}sanna liv"{} icke var det de f\"orde i kamp mot de v\"arldsliga tingen, 
utan det "{}andliga"{}, fr\aa{}n dessa ting bortv\"anda, och n\"ar de 
ins\aa{}go detta, d\aa{} blevo de kristna, d.v.s. "{}nya"{} och f\"ornyare 
gentemot de gamla. Det fr\aa{}n tingen bortv\"anda, det andliga livet, drager 
icke l\"angre n\aa{}gon n\"aring ur naturen, utan "{}lever blott av tankar"{}, 
och \"ar d\"arf\"or icke l\"angre liv, utan \textit{t\"ankande}.

Nu f\aa{}r man dock icke tro att de gamla ha varit \textit{tankl\"osa}, liksom 
man ej h\"aller f\aa{}r f\"orest\"alla sig den andliga m\"anniskan, som om hon 
vore livl\"os. Tv\"artom hade de sina tankar om allting, om v\"arlden, 
m\"anniskorna, gudarna o.s.v. och visade sig vara mycket v\"arksamma f\"or att 
f\aa{} klarhet i allt detta. Endast tanken, som ren tanke, k\"ande de icke, 
\"aven om de t\"ankte p\aa{} allt m\"ojligt och "{}pl\aa{}gade sig med sina 
tankar"{}. Man j\"amf\"ore dem med det kristliga ordspr\aa{}ket: "{}Mina 
tankar \"aro icke edra tankar, och s\aa{} mycket himmelen \"ar h\"ogre \"an 
jorden, s\aa{} \"aro ocks\aa{} mina tankar h\"ogre \"an edra tankar"{}, och 
dessutom erinra sig vad ovan sagts om v\aa{}ra barnatankar.

Vad s\"oker allts\aa{} \aa{}lderdomen? Den sanna \textit{livsnjutningen}, 
njutningen av \textit{livet}? Tillsist g\aa{}r dock allt ut p\aa{} det 
"{}sanna livet"{}.

Den grekiske diktaren Simonides sjunger: H\"alsa \"ar det h\"ogsta goda f\"or 
den d\"odliga m\"anniskan, d\"arn\"ast sk\"onhet, det tredje att uppn\aa{} 
rikedom utan svek, det fj\"arde att njuta gemensam gl\"adje i unga v\"anners 
s\"allskap; det \"ar allt livsnjutningar, levnadsgl\"adje. S\"okte v\"al 
Diogenes fr\aa{}n Sinope efter n\aa{}gonting annat \"an den sanna 
levnadsnjutningen, vilken han uppt\"ackte i minsta m\"ojliga behov? Eller 
Arstipp, som fann det i ett glatt mod under alla f\"orh\aa{}llanden. De s\"oka 
det muntra, of\"orf\"arade \textit{levnadsmodet},\textit{ munterheten}, de 
vilja vara vid gott mod.

Stoikerna ville f\"orv\"arkliga den \textit{vise}, den \textit{livserfarne} 
mannen, som \textit{f\"orst\aa{}r att leva}, allts\aa{} ett vist liv. De finna 
det i f\"orakt f\"or v\"arlden, i ett liv utan livsutveckling, utan 
utbredning, utan v\"anskapligt f\"orh\aa{}llande till v\"arlden, d.v.s. i ett 
\textit{isolerat} \textit{liv}, i livet som liv, icke som samliv: blott 
stoikern \textit{lever}, allt annat \"ar f\"or honom d\"ott. I motsats 
d\"artill fordra epikureerna ett r\"orligt liv.

D\aa{} de gamla alltid \"onska vara vid gott mod, \"onska de ett behagligt liv 
(judarna isynnerhet ett l\aa{}ngt, med barn och gods v\"alsignat liv), 
eudemoni, v\"albefinnandet i de mest olikartade former. Demokrit t.ex. 
ber\"ommer d\"arf\"or "{}sinnesron"{} i vilken man "{}\textit{lever} fredligt, 
utan fruktan och utan sinnesr\"orelse"{}.

Han menar s\aa{}ledes, att han p\aa{} s\aa{} s\"att skall befinna sig b\"ast, 
bereda sig sj\"alv den b\"asta tillvaron och komma l\"attast genom v\"arlden. 
Men d\aa{} han icke kan komma l\"os fr\aa{}n v\"arlden och ej kan det just 
d\"arf\"or, att hela hans verksamhet g\aa{}r upp i bem\"odandet att komma 
l\"os fr\aa{}n henne, allts\aa{} i en \textit{fr\aa{}nst\"otning av v\"arlden} 
(till vilket dock det fr\aa{}nst\"otbara och det fr\aa{}nst\"otande \"ar lika 
n\"odv\"andigt, d\aa{} i annat fall det icke l\"angre kunde bliva n\aa{}gon 
fr\aa{}nst\"otning): s\aa{} uppn\aa{}r han h\"ogst en h\"og grad av befrielse 
och skillnaden mellan honom och den mindre befriade skiljer sig blott genom 
graden. N\aa{}dde han \"an till fullst\"andigt kv\"avande av det jordiska 
sinnet, d\"ar det blott till\aa{}tes att entonigt viska ordet "{}Brahm"{}, 
s\aa{} skillde han sig \"and\aa{} icke v\"asentligt fr\aa{}n sinnliga 
m\"anniskor.

Till och med den stoiska dygden och st\aa{}ndpunkten g\aa{}r blott ut p\aa{} 
sj\"alvh\"avdelse gent emot v\"arlden och stoikernas etik (som var deras enda 
vetenskap en\"ar de ingenting annat visste om anden \"an hur den borde 
f\"orh\aa{}lla sig till v\"arlden, och om naturen (fysik) blott det att den 
vise hade att skydda sig emot den) \"ar icke en l\"ara om anden, utan blott en 
l\"ara om v\"arldsfr\aa{}nst\"otningen och sj\"alvh\"avdelse gentemot 
v\"arlden. Och denna best\aa{}r i "{}livets lugn och sinnesro"{}, allts\aa{} i 
den absolutaste romaredygd.

L\"angre \"an till denna \textit{levnadsvishet} komma icke romarna (Horatius, 
Cicero o.s.v.)

\textit{Epikureernas v\"alg\aa{}ng} (hedone) \"ar ingenting annat \"an 
stoikernas levnadsvisdom, blott listigare, svekfullare. De l\"ara blott ett 
annat \textit{f\"orh\aa{}llande} till v\"arlden, uppmana blott till att intaga 
en klok h\aa{}llning gentemot v\"arlden: v\"arlden m\aa{}ste bedragas, ty hon 
\"ar min fiende.

\textit{Skeptikerna} genomf\"ora \textit{fullst\"andigt} brytandet med 
v\"arlden: hela mitt f\"orh\aa{}llande till v\"arlden \"ar "{}v\"arde- och 
sanningsl\"ost"{}. Timon s\"ager: "{}de k\"anslor och tankar, som vi h\"amta 
fr\aa{}n v\"arlden, inneh\aa{}lla ingen sanning"{}. "{}Vad \"ar sanning!"{} 
utropar Pilatus. V\"arlden \"ar enligt Pyrrhons l\"ara varken god eller ond, 
varken sk\"on eller ful o.s.v., utan detta \"ar \textit{predikat}, som jag 
giver dem. Timon s\"ager: "{}I och f\"or sig sj\"alv \"ar n\aa{}got varken 
gott eller ont, utan m\"anniskan t\"anker sig blott s\aa{} eller s\aa{}"{}; 
gentemot v\"arlden \aa{}terst\aa{}r d\aa{} blott ataraxien (ober\"ordheten) 
och afasien (tystheten, eller med andra ord: den isolerade 
\textit{innerligheten}). I v\"arlden finns "{}ingen sanning mer att 
erk\"anna"{}, tingen mots\"aga sig sj\"alv, tankarna \"over tingen l\"opa 
samman (gott och ont synes som ett och detsamma, s\aa{} att vad den ene kallar 
gott, kallar den andre ont); det \"ar ute med erk\"annandet av 
"{}sanningen"{}, tillbaka \"ar blott den icke erk\"annande m\"anniskan, 
m\"anniskan, som ingenting finner att erk\"anna i v\"arlden, och denna 
m\"anniska l\aa{}ter den sanningstomma v\"arlden vara vad den \"ar, bryr sig 
icke om den.

S\aa{} blir den gamla tiden f\"ardig med \textit{tingens v\"arld}, 
v\"arldsordningen, hela v\"arlden; men till v\"arldsordningen, eller denna 
v\"arldens ting, h\"or icke blott naturen, utan alla f\"orh\aa{}llande i vilka 
m\"anniskan st\"alles genom naturen, t.ex. familjen, samh\"allet, kort sagt de 
s\aa{} kallade "{}naturliga banden"{}. Med \textit{andens v\"arld} b\"orjar 
s\aa{} kristendomen. M\"anniskan, som \"annu st\aa{}r i vapen mot v\"arlden, 
\"ar den gamla -- \textit{hedningen} (till vilka ocks\aa{} judarna s\aa{}som 
icke-kristna h\"ora); m\"anniskan, som blott ledes av "{}hj\"artats lust"{}, 
deltagande, medk\"ansla, \"ar -- \textit{ande}, \"ar den nya m\"anniskan, den 
-- kristna.

D\aa{} de gamla arbeta p\aa{} att \textit{\"overvinna v\"arlden} och str\"ava 
att l\"osa m\"anniskan fr\aa{}n de tunga band, som binder henne samman med 
\textit{andra}, s\aa{} kommo de slutligen ocks\aa{} till uppl\"osningen av 
staten och till det privatas f\"oretr\"aden. Samh\"allet, familjen o.s.v. 
\"aro som naturliga f\"orh\aa{}llande blott besv\"arliga hinder, som 
begr\"ansa min \textit{andliga frihet}.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\section[2. De nya]{\centering 2. DE NYA.}

"{}Om n\aa{}gon \"ar i Kristus s\aa{} \"ar han en ny skapelse; det gamla \"ar 
f\"org\aa{}nget, se, allt har blivit nytt."{}\footnote{2:dra Kor. 5, 17.}

Blev det ovan sagt: "{}f\"or de gamla var v\"arlden en sanning"{}, s\aa{} 
m\aa{}ste vi s\"aga: f\"or de nya var anden en sanning, men b\"ora, h\"ar som 
d\"ar, icke underl\aa{}ta att tillfoga: en sanning, bakom vars osanning de 
s\"okte att komma.

En liknande utvecklingsg\aa{}ng, som forntiden genoml\"opte, l\aa{}ter sig 
ocks\aa{} p\aa{}visa hos kristendomen, som \"anda in i den reformationen 
f\"orberedande tiden, h\"oll \textit{f\"orst\aa{}ndet} f\aa{}ngen under de 
kristna dogmernas herrav\"alde, varefter det h\"ardade sig \textit{sofistiskt} 
i det f\"orreformistiska \aa{}rhundradet och drev ett k\"atterskt spel med 
alla trossatser. D\"arvid hette det den g\aa{}ngen i Italien och vid romerska 
hovet: "{}Om blott hj\"artat f\"orblir kristligt sinnat, s\aa{} m\aa{} 
f\"orst\aa{}ndet alltid njuta efter sitt behag."{}

Man var l\aa{}ngt innan reformationen, s\aa{} van vid spetsfundigt 
"{}gr\"al"{} att p\aa{}ven, som de fl\"asta anda, i b\"orjan icke betraktade 
Luthers upptr\"adande, som n\aa{}gonting annat \"an ett vanligt 
"{}munkgr\"al."{} Humanismen motsvarar sofistiken; och liksom det grekiska 
livet stod i sin h\"ogsta blomstring p\aa{} sofisternas tid (den perikleiska 
tids\aa{}ldern) s\aa{} var humanismens tid den m\"ast str\aa{}lande, eller, 
som man kanske ocks\aa{} skulle kunna s\"aga: machiavellismens tid 
(boktryckarkonsten, den nya v\"arlden, o.s.v.) Hj\"artat var p\aa{} denna 
tiden \"annu l\aa{}ngt ifr\aa{}n att vilja fr\aa{}ns\"aga sig sitt kristna 
inneh\aa{}ll.

Men reformationen tog \"antligen, liksom Sokrates, hj\"artat p\aa{} allvar, 
och sedan dess har hj\"artat blivit m\"arkbart -- okristligt. D\aa{} man med 
Luther b\"orjade att taga sig saken till hj\"artat, m\aa{}ste detta 
reformationens steg leda dith\"an, att hj\"artat ocks\aa{} blev l\"attat 
fr\aa{}n kristendomens tunga b\"orda. Hj\"artat, fr\aa{}n dag till dag allt 
okristligare, f\"orlorade sitt inneh\aa{}ll, tills slutligen ingenting annat 
\"an den tomma \textit{hj\"artligheten} \aa{}terst\aa{}r, den helt vanliga 
m\"anniskok\"arleken, k\"arleken till m\"anniskan, frihetsmedvetandet, 
"{}sj\"alvmedvetandet"{}.

Nu f\"orst \"ar kristendomen full\"andad, emedan den blivit fattig, d\"od och 
inneh\aa{}llstom. Det finns nu icke n\aa{}got inneh\aa{}ll mera, mot vilket 
hj\"artat icke g\"or uppror; det m\aa{} d\aa{} vara att det omedvetet eller 
utan "{}sj\"alvmedvetande"{} \"overrumplades. Hj\"artat \textit{kritiserar} 
med skoningsl\"os \textit{obamh\"artighet} allt till d\"ods, som vill tr\"anga 
sig in i det och \"ar icke m\"aktigt v\"anskap eller k\"arlek (undantagandes 
den omedvetna eller \"overrumplade). Vad skulle det ocks\aa{} finnas att 
\"alska hos m\"anniskan, d\aa{} alla \"aro "{}egoister"{}, ingen 
\textit{m\"anniska} som s\aa{}dan, d.v.s. ingen \textit{blott ande}. Den 
kristne \"alskar blott anden; men var fanns den, som v\"arkligen ingenting var 
annat \"an ande?

Att \"alska den kroppsliga m\"anniskan med hull och h\aa{}r, det vore ju icke 
l\"angre n\aa{}gon "{}andlig"{} hj\"artlighet, vore ett f\"orr\"aderi mot den 
"{}rena"{} hj\"artligheten, det "{}teoretiska intresset."{} Ty man m\aa{} icke 
f\"orest\"alla sig den rena hj\"artligheten, som denna gemytlighet, som 
fryntligt trycker vars och ens hand; tv\"artom \"ar den rena hj\"artligheten 
icke hj\"artlig mot n\aa{}gon, den \"ar blott teoretiskt deltagande, 
deltagande f\"or m\"anniskan, som m\"anniska, icke som person. Personen \"ar 
henne motbjudande, medan den \"ar "{}egoistisk"{}, medan den icke \"ar 
"{}m\"anniskan"{} som id\'e. Ty blott f\"or id\'een givs det ett teoretiskt 
intresse. F\"or den rena hj\"artligheten, eller den rena teorien, \"aro 
m\"anniskorna blott till f\"or att bliva kritiserade, f\"orh\aa{}nade och 
grundligt f\"oraktade; de \"aro f\"or denna, icke mindre \"an f\"or den 
fanatiske pr\"asten, blott "{}tr\"ack"{} och liknande avskyv\"ardheter.

Drivna till denna yttersta spets av intressel\"os hj\"artlighet, m\aa{}ste vi 
slutligen komma under fund med, att anden, vilken den kristne \"alskar, 
ingenting \"ar, eller anden \"ar -- en l\"ogn.

Vad h\"ar blir knapph\"andigt och \"annu ofullst\"andigt konturerat, skall, 
hoppas vi, i forts\"attningen b\"attre f\"orklaras.

L\aa{}tom oss upptaga det fr\aa{}n de gamla efterl\"amnade arvet, och l\aa{}t 
oss som dugliga arbetare g\"ora s\aa{} mycket utav det, som sig g\"ora 
l\aa{}ter! V\"arlden ligger f\"oraktad f\"or v\aa{}ra f\"otter, djupt under 
oss och v\aa{}r himmel, in i vilken dess m\"aktiga arm icke kan n\aa{} och 
dess sinnesbed\"ovande anda icke kan tr\"anga; hur f\"orf\"orisk den \"an 
st\"aller sig, kan den blott bed\aa{}ra v\aa{}rt sinne, anden -- och ande 
\"aro vi dock framf\"or allt -- bed\aa{}rar han icke. En g\aa{}ng kommen 
\textit{bakom} tingen, har anden ocks\aa{} kommit \textit{\"over} dem, och 
blivit fri fr\aa{}n dess band, en frigjord, hinsidig, fri. S\aa{} talar den 
"{}andliga friheten."{}

F\"or anden, som efter mycken m\"oda blivit befriad fr\aa{}n v\"arlden, den 
v\"arldsl\"osa anden, blir ingenting annat tillbaka, efter f\"orlust av 
v\"arlden och det v\"arldsliga, \"an -- anden och det andliga.

D\aa{} han emellertid blott avl\"agsnat sig fr\aa{}n v\"arlden, och gjort sig 
till ett \textit{fr\aa{}n denna befriat} v\"asen, utan att v\"arkligen kunna 
f\"orneka v\"arlden, s\aa{} blir denna en oundviklig st\"otesten f\"or honom, 
ett i vanrykte kommet v\"asen, och d\aa{} han \aa{}andra sidan ingenting annat 
k\"anner eller erk\"anner, \"an ande och andligt, s\aa{} m\aa{}ste han 
fortfarande dragas med l\"angtan att f\"orandliga v\"arlden, d.v.s. befria 
henne fr\aa{}n hennes d\aa{}liga rykte. D\"arf\"or g\aa{}r han omkring, som en 
yngling, med v\"arldsf\"orlossnings- eller v\"arldsf\"orb\"attringsplaner.

Vi s\aa{}go att de gamla tj\"anade det naturliga, det v\"arldsliga, den 
naturliga v\"arldsordningen, men de fr\aa{}gade sig oupph\"orligt, om de icke 
skulle kunna h\"ava sig \"over denna tj\"anst, och d\aa{} i st\"adse 
f\"ornyade upprorsf\"ors\"ok hade arbetat sig d\"odstr\"otta, d\aa{} f\"oddes 
dem under deras sista suck: Gud, "{}v\"arlds\"overvinnaren."{} Allt deras 
g\"orande hade icke varit annat \"an \textit{v\"arldsvishet}, en traktan att 
komma bakom och \"over v\"arlden. Och vad \"ar de m\aa{}nga f\"oljande 
\aa{}rhundradens vishet? Bakom vad s\"okte de nya att komma? Icke l\"angre 
bakom v\"arlden, ty det hade de gamla fullbordat, utan bakom Gud, som de andra 
\"overl\"amnade \aa{}t dem: bakom Gud, "{}som \"ar ande"{}; bakom allt vad 
ande \"ar, bak det andliga. Men andens v\"arksamhet, "{}som sj\"alv rannsakar 
guddomens djup"{}, \"ar \textit{gudskunskapen}. Ha de gamla ingenting annat 
\"an v\"arldsvishet s\aa{} bringa de nya det aldrig l\"angre \"an till 
kunskapen om Gud. Vi skola senare se, att \"aven de nyaste uppror mot Gud, 
icke \"ar annat \"an "{}gudskunskapens"{} yttersta anstr\"angningar, d.v.s. 
teologisk insurrektion.

\subsection[\S{}1. Anden]{\centering \S{}1. ANDEN}

Andens rike \"ar oerh\"ort stort. L\aa{}t oss dock se till, vad anden, denna 
kvarl\aa{}tenskap fr\aa{}n de gamla, egentligen \"ar.

Ur det gamlas f\"odslosm\"artor framgick den, men de kunde icke sj\"alva 
uttala sig som ande; de kunde f\"oda henne, tala m\aa{}ste hon sj\"alv. Den, 
"{}m\"anniskof\"odde Gud, m\"anniskosonen"{} uttalar f\"orst, att anden, 
d.v.s. han, sj\"alv Gud, ingenting hade att g\"ora med det jordiska och 
jordiska f\"orh\aa{}llande, utan endast med anden och andliga 
f\"orh\aa{}llande.

\"Ar kanh\"anda mitt, under v\"arldens alla slag, okuvliga mod, min 
ob\"ojlighet och mitt trots, medan det \"ar oberoende av v\"arldens makt, 
redan fullst\"andigt ande? D\aa{} l\aa{}g han ju \"annu i fejd med v\"arlden 
och allt hans g\"orande inskr\"ankte sig till att icke underkasta sig 
v\"arlden! Nej, icke f\"orr\"an han uteslutande syssels\"atter sig med sig 
sj\"alv, icke f\"orr \"an han allenast syssels\"atter sig med \textit{sin} 
v\"arld, den andliga, \"ar han fri ande, d.v.s. v\"arklig ande, f\"orst i en 
honom sj\"alv tillh\"orande v\"arld; i "{}denna"{}, den jordiska v\"arlden 
\"ar den v\"arklige anden en fr\"amling. Blott genom en andlig v\"arld \"ar 
anden v\"arklig ande, ty "{}denna"{} v\"arlden f\"orst\aa{}r honom icke och 
f\"orst\aa{}r icke att hos sig beh\aa{}lla: "{}das M\"adchen aus der 
Fremde"{}. Men varifr\aa{}n skall denna andliga v\"arld komma till honom? 
Varifr\aa{}n, om icke fr\aa{}n honom sj\"alv! Han m\aa{}ste uppenbara sig, och 
orden han talar, uppenbarelserna i vilka han avsl\"ojar sig, det \"ar 
\textit{hans} v\"arld. Liksom en fantast blott lever och har \textit{sin} 
v\"arld i de fantastiska bilder han sj\"alv skapar, liksom en narr skapar sin 
egen dr\"omv\"arld, utan vilken han icke skulle kunna vara narr, s\aa{} 
m\aa{}ste anden skapa sin andev\"arld, och \"ar, innan s\aa{} skett, ingen 
ande.

Hans skapelser g\"or honom allts\aa{} till ande, och i skapelsen igenk\"anner 
man honom, skaparen: i den lever han, den \"ar hans v\"arld.

Vad \"ar nu \textit{anden}? Han \"ar skaparen av en andlig v\"arld! Ocks\aa{} 
hos dig och mig erk\"anner man f\"orst ande, n\"ar man ser, att vi \"agna oss 
\aa{}t andliga saker, d.v.s. tankar. M\aa{} de s\aa{} hava bibringats oss 
utifr\aa{}n, blott de hava bringats till liv i oss. Ty s\aa{} l\"ange vi voro 
barn hade man kunnat f\"orel\"agga oss de uppbyggligaste tankar, utan att vi 
velat eller varit i st\aa{}nd \aa{}teruppbygga dem i oss. P\aa{} samma s\"att 
existerar blott anden, d\aa{} han skapar andligt: han \"ar ol\"osligt 
sammanbunden med det andliga, sin skapelse.

D\aa{} vi s\aa{}ledes k\"anna honom i hans v\"ark s\aa{} framst\"aller sig 
fr\aa{}gan, vilka dessa hans v\"ark \"aro. Andens v\"ark, eller barn \"aro 
emellertid ingenting annat \"an -- andar.

Hade jag judar framf\"or mig, judar av \"akta skrot och korn, s\aa{} m\aa{}ste 
jag sluta h\"ar och l\aa{}ta dem bliva st\aa{}ende framf\"or detta mysterium, 
som de n\"ara tv\aa{} tusen \aa{}r, otroende och f\"orst\aa{}elsel\"osa, ha 
blivit st\aa{}ende. Men d\aa{} du, min k\"are l\"asare, \aa{}tminstone icke 
\"ar fullblodsjude -- ty en s\aa{}dan skall icke f\"orirra sig s\aa{} 
l\aa{}ngt -- s\aa{} vilja vi \"annu vandra ett stycke v\"ag tillsammans, tills 
kanske ocks\aa{} du v\"ander mig ryggen, emedan jag skrattar dig r\"att i 
ansiktet.

S\"ager dig n\aa{}gon, att du helt m\aa{}ste vara ande, s\aa{} skulle du fatta 
din kropp och icke tro honom, utan svara: jag \textit{har} v\"al ande, men 
existerar icke enbart som ande, utan \"ar en kroppslig m\"anniska. Du skulle 
fortfarande skilja mellan dig och "{}din ande"{}. Men, svarar dig den andre, 
det \"ar din best\"ammelse (om du ocks\aa{} \"annu g\aa{}r f\"angslad vid din 
kropp) att bliva en "{}salig ande"{}, och hur du \"an m\aa{} f\"orest\"alla 
dig denna framtida andes utseende, s\aa{} \"ar dock s\aa{} mycket s\"akert, 
att du i d\"oden skall l\"amna din kropp och likv\"al f\"or evigheten 
beh\aa{}lla dig d.v.s. din ande. F\"oljaktligen \"ar anden det eviga och sanna 
hos dig, kroppen blott en f\"arg\"anglig boning, vilken du kan l\"amna och 
kanske byta mot en annan.

Nu tror du honom! F\"or \"ogonblicket \"ar du visserligen icke endast ande, 
men n\"ar du en g\aa{}ng m\aa{}ste utvandra ur ditt jordiska h\"olje, d\aa{} 
m\aa{}ste du nog se till att klara dig utan kroppen, och d\"arf\"or \"ar 
n\"odv\"andigt att du ser dig f\"or och vid sidan av s\"orjer f\"or ditt 
egentliga jag. "{}Vad skulle det gagna m\"anniskan, om hon vunne hela 
v\"arlden och tog skada till sin sj\"al."{}

Antag emellertid att tvivel mot de kristliga trossatserna har uppst\aa{}tt 
under tidens lopp och f\"or l\"ange sedan ber\"ovat dig tron p\aa{} din 
od\"odlighet: en sak har du dock orubbad kvar, och en sanning h\"anger du 
\"annu orubbligt fast vid, att anden \"ar den b\"attre delen av dig, och att 
det andliga har st\"orre anspr\aa{}k p\aa{} dig \"an allt annat. Du 
\"overensst\"ammer h\"ari, trots allt, med den od\"odlighetstroende: i hatet 
mot \textit{egoismen}.

Hur f\"orest\"allde du dig d\aa{} en egoist? En m\"anniska, som ist\"allet 
f\"or att leva f\"or en id\'e, d.v.s. en ande, och offra sin personliga 
f\"ordel, tj\"anar denna senare. En god patriot t.ex. l\"agger sitt offer 
p\aa{} fosterlandets altare, men att f\"aderneslandet \"ar en id\'e l\aa{}ter 
sig icke bestrida., en\"ar det f\"or osj\"aliga djur eller barn utan ande icke 
gives n\aa{}got f\"adernesland eller n\aa{}gon patriotism. \"Ar det nu 
n\aa{}gon, som visar sig, som en icke god patriot, s\aa{} f\"orr\aa{}der han 
sig, i f\"orh\aa{}llande till f\"aderneslandet, som en egoist. Och s\aa{} \"ar 
det i otaliga andra fall: vem som i det m\"anskliga samh\"allet g\"or sig 
nytta av en f\"oretr\"adesr\"att, han syndar egoistiskt emot j\"amlikhetens 
id\'e; den som ut\"ovar herrav\"alde, beskyller man f\"or egoism gent emot 
friheten, o.s.v.

D\"arf\"or f\"oraktar du egoisten, emedan han tillbakas\"atter det andliga 
f\"or det personliga, och s\"orjer f\"or sig sj\"alv, d\"ar du skulle vilja se 
honom handla i k\"arlek till en id\'e. Han skiljer sig fr\aa{}n dig d\"aruti, 
att du g\"or anden, men han sig sj\"alv till medelpunkt; eller att du klyver 
ditt jag och upph\"aver ditt egentliga jag, d.v.s. anden, till herrskare 
\"over den v\"ardel\"osare \aa{}terstoden, under det att han icke vill veta av 
denna klyvning och fullf\"oljer sina andliga och materiella intressen efter 
\textit{sin egen lust}. Du \"amnar visserligen blott g\aa{} l\"ost p\aa{} dem, 
vilka alls inga andliga intressen ha, men i v\"arkligheten f\"orbannar du alla 
som icke anse det andliga intresset som sitt "{}h\"ogsta och sanna"{}. Du 
driver din riddartj\"anst f\"or den sk\"ona s\aa{} l\aa{}ngt, att du 
p\aa{}st\aa{}r henne vara v\"arldens enda sk\"onhet. Du lever icke f\"or 
\textit{dig}, utan f\"or din \textit{ande} och allt som \"ar ande, d.v.s. 
id\'eer.

D\aa{} anden blott \"ar, emedan han skapar andligt, s\aa{} se vi oss om efter 
hans f\"orsta skapelse. Har han blott f\"orst fullbordat denna, s\aa{} 
f\"oljer framdeles en naturlig fortplantning av skapelser, liksom d\aa{} 
enligt myten blott de f\"orsta m\"anniskorna beh\"ovdes skapas, f\"or att den 
\"ovriga sl\"akten skulle fortplanta sig av sig sj\"alv. Den f\"orsta 
skapelsen d\"aremot m\aa{}ste frambringas "{}av intet"{}, d.v.s. anden har 
till sin f\"orv\"arkling inget annat redskap \"an sig sj\"alv, eller \"an mer: 
han har \"annu icke en g\aa{}ng sig, utan m\aa{}ste skapa sig. Hans f\"orsta 
skapelse \"ar d\"arf\"or han sj\"alv, \textit{anden}. S\aa{} mystiskt detta 
\"an l\aa{}ter, s\aa{} uppleva vi det dock som en alldaglig f\"oreteelse. \"Ar 
du en t\"ankare innan du t\"anker? Genom att du skapar den f\"orsta tanken, 
skapar du dig, den t\"ankande; ty du t\"anker icke f\"orr \"an du t\"anker en 
tanke d.v.s. har en tanke. \"Ar det icke f\"orst din s\aa{}ng, som g\"or dig 
till s\aa{}ngare, ditt tal, till en talande m\"anniska? N\aa{} v\"al, s\aa{} 
g\"or dig ocks\aa{} frambringandet av det andliga till ande.

Liksom du skiljer dig fr\aa{}n t\"ankaren, s\aa{}ngaren och talaren, s\aa{} 
skiljer du dig icke mindre fr\aa{}n anden och k\"anner mycket v\"al, att du 
\"annu \"ar n\aa{}got mer \"an blott ande. Liksom det t\"ankande jaget under 
t\"ankandets entusiasm l\"att f\"org\"ater att se och h\"ora, s\aa{} har 
ocks\aa{} ande-entusiasmen gripit dig, och du l\"angtar med all makt, att 
bliva helt och h\aa{}llet ande, helt uppg\aa{} i ande. Anden \"ar ditt 
\textit{ideal}, det ouppn\aa{}eliga, det hinsidiga: ande heter din -- Gud, 
"{}Gud \"ar ande."{}

Du ivrar emot allt, som icke \"ar ande, d\"arf\"or ivrar du emot dig 
\textit{sj\"alv}, en\"ar du icke kan komma l\"os fr\aa{}n en rest av icke 
andligt. Ist\"allet f\"or att s\"aga: "{}\textit{Jag \"ar mer} \"an ande"{}, 
s\"ager du f\"orkrossad: "{}Jag \"ar mindre \"an ande, och ande, ren ande, 
eller den ande som icke \"ar annat \"an ande, kan jag blott t\"anka mig, men 
\"ar det icke. Och d\aa{} jag icke \"ar det, s\aa{} \"ar det en annan, som jag 
kallar "{}Gud"{}.

Det ligger i sakens natur, att den ande, som skall existera som ren ande, 
m\aa{}ste vara en hinsidig, ty d\aa{} jag icke \"ar det, s\aa{} kan han blott 
finnas \textit{utom} mig; d\aa{} en m\"anniska icke fullst\"andigt kan 
uppg\aa{} i begreppet "{}ande"{}, s\aa{} kan den rena anden, anden som 
s\aa{}dan, blott vara utanf\"or m\"anniskan, blott p\aa{} andra sidan 
m\"anniskov\"arlden, kan icke vara jordisk, blott himmelsk.

Blott ur denna tvedr\"akt i vilken jag och anden ligger, blott medan jag och 
ande icke \"ar namn f\"or ett och detsamma , utan namn f\"or fullst\"andiga 
olikheter, blott medan jag icke \"ar ande och anden icke \"ar mig, blott 
d\"arur kan rent tavtologiskt f\"orklaras n\"odv\"andigheten, att anden vistas 
p\aa{} andra sidan, d.v.s. \"ar Gud.

Men d\"arur framg\aa{}r ocks\aa{}, huru alltigenom teologisk, d.v.s. 
guds-l\"art, den befrielse \"ar, som Feuerbach\footnote{"{}Wesen dess 
Christentums."{}} bem\"odar sig att giva oss. Han s\"ager n\"amligen, att vi 
blott missk\"ant v\aa{}rt eget v\"asen och d\"arf\"or s\"okt det p\aa{} andra 
sidan. Men nu d\aa{} vi inse, att Gud blott \"ar v\aa{}rt m\"anskliga v\"asen, 
m\aa{}ste vi \aa{}ter erk\"anna det som v\aa{}rt och fr\aa{}n livet efter 
detta h\"anvisa det till denna sidan livet. Den Gud, som \"ar ande, kallar 
Feuerbach "{}v\aa{}rt v\"asen"{}. Kunna vi finna oss i, att "{}v\aa{}rt 
v\"asen"{} s\"attes som en motsats till oss, att vi bli klyvda i ett 
v\"asentligt och ett ov\"asentligt jag? Rycka vi icke \aa{}ter d\"armed 
tillbaka till det sorgliga el\"andet, att se oss f\"orjagade av oss sj\"alva?

Vad vinna vi v\"al, om vi en g\aa{}ng f\"or omv\"axlingens skull f\"orl\"agga 
det guddomliga utom oss, in i oss sj\"alva? \textit{\"Aro vi} det, som \"ar i 
oss? Lika s\aa{} lite, som vi \"aro det, som \"ar utom oss. Jag \"ar lika lite 
mitt hj\"arta, som jag \"ar mitt hj\"artas \"alskade, detta mitt "{}andra 
jag"{}. Just emedan \textit{vi} icke \"aro anden, som bor i oss, just 
d\"arf\"or m\aa{}ste vi f\"orl\"agga honom utom oss: han var icke vi, 
sammanf\"oll icke med oss, och d\"arf\"or kunde vi icke t\"anka honom existera 
p\aa{} annat s\"att \"an utom oss, p\aa{} andra sidan av oss, i livet efter 
detta.

Med \textit{f\"ortvivlans} kraft griper Feuerbach efter kristendomens samlade 
inneh\aa{}ll, icke f\"or att kasta bort det, nej, f\"or att rycka det till sig 
och draga det, det l\"ange \aa{}tr\aa{}dda, st\"andigt i fj\"arran dr\"ojande, 
med en sista anstr\"angning ur sin himmel och f\"or evigt beh\aa{}lla det hos 
sig. \"Ar det icke ett sista f\"ortvivlans grepp, ett grepp p\aa{} liv och 
d\"od, och \"ar det slutligen icke den kristliga l\"angtan och beg\"aret efter 
livet efter detta? Denne Heros vill icke g\aa{} in i livet efter detta, utan 
rycka livet efter detta till sig och tvinga det, att stanna i detta livet. Och 
skriker sedan dess icke hela v\"arlden, mer eller mindre medvetet, att p\aa{} 
det n\"arvarande beror det och himmelen m\aa{}ste komma till jorden f\"or att 
njuta redan h\"ar?

L\aa{}t oss i korthet st\"alla Feuerbachs teologiska uppfattning och v\aa{}ra 
motp\aa{}st\aa{}enden emot varandra!

"{}M\"anniskans v\"asen \"ar m\"anniskans \textit{h\"ogsta v\"asen}; det 
h\"ogsta v\"asendet blir av religionen kallat \textit{Gud} och betraktat som 
ett personligt v\"asen, men i v\"arklighet \"ar det blott m\"anniskans eget 
v\"asen och d\"arf\"or intr\"ader v\"arldshistoriens v\"andpunkt i det 
\"ogonblick, d\aa{} m\"anniskorna icke betrakta \textit{Gud} som Gud, utan 
uppfatta m\"anniskan som Gud"{}.\footnote{J\"amf\"or t.ex. "{}Wesen dess 
Christentums."{} sid. 402.}

Vi svara h\"artill: "{}M\"anniskans v\"asen \"ar visserligen det h\"ogsta 
v\"asendet, men just medan det \"ar hennes \textit{v\"asen} och icke \"ar hon 
sj\"alv, s\aa{} blir hon sig fullst\"andigt lik, om vi finna det utom henne 
och betrakta det som "{}Gud"{}, eller finna det inom henne och kalla det 
"{}m\"anniskans v\"asen"{} eller "{}m\"anniskan"{}. Jag \"ar varken Gud, eller 
m\"anniskan, varken det h\"ogsta v\"asendet eller mitt v\"asen, och d\"arf\"or 
\"ar det i huvudsak likgiltigt, var jag t\"anker mig v\"asendet, inom eller 
utom mig. Ja, vi t\"anka i v\"arkligheten ocks\aa{} st\"andigt det h\"ogsta 
v\"asendet i b\aa{}da arterna av livet efter detta, samtidigt i det inre och 
yttre; ty "{}Guds ande"{} \"ar enligt kristlig uppfattning ocks\aa{} 
"{}v\aa{}r ande"{} och "{}bor i oss"{}.\footnote{T.ex. Rom. 8,9;1 Kor. 3--16; 
Johannes 20, 22 och otaliga andra st\"allen.} Han bor i himmelen och bor i 
oss; vi arma stackare \"ar blott hans "{}bostad"{}, och om Feuerbach 
n\"odv\"andigt vill f\"orst\"ora hans himmelska bostad, och med lock och pock 
draga honom ned till oss, s\aa{} komma vi, hans jordiska logi, att bli mycket 
\"overlastade.

Efter denna utvikning, som vi -- om det \"overhuvudtaget varit v\aa{}r mening 
att g\aa{} efter sn\"ore -- kunnat bespara oss till senare, f\"or att undvika 
en upprepning, v\"anda vi nu tillbaka till andens f\"orsta skapelse, anden 
sj\"alv.

Anden \"ar n\aa{}gonting annat \"an jag. Men vad \"ar detta andra?

\begin{center}
--------------------\end{center}


\subsection[\S{}2. De besatta]{\centering \S{}2. DE BESATTA.}

Har du n\aa{}gonsin sett en ande? "{}Nej icke jag, men min mormor."{} Ser du, 
s\aa{} har det ocks\aa{} g\aa{}tt f\"or mig. Jag sj\"alv har icke sett 
n\aa{}gon, men min mormor f\"oll alltid \"over dem, och tack vare 
f\"ortroendet till v\aa{}ra morm\"odrars \"arlighet, tro vi p\aa{} andarnas 
existens.

Men hade vi icke morf\"adrar! Och drogo icke dessa p\aa{} axeln, s\aa{} snart 
v\aa{}ra morm\"odrar talade om sina sp\"oken? Jo, det var dessa otroende 
m\"an, och dessa frit\"ankare, som s\aa{} mycket skadat v\aa{}r goda religion! 
Vi k\"anna dem! Vad skulle v\"al ligga till grund f\"or den varma sp\"oktron, 
om icke tron p\aa{} existensen av "{}andliga v\"asen \"overhuvud taget"{}? Och 
blir icke sj\"alv denna senare brakt till en osalig vacklan, om man 
till\aa{}ter, att fr\"acka f\"orst\aa{}ndsm\"anniskor f\aa{} lov att skaka 
dem? Romantikerna k\"ande r\"att v\"al, vilken st\"ot sj\"alva gudstron fick, 
genom sp\"okelsetrons avl\"aggande, och s\"okte d\"arf\"or att avhj\"alpa de 
ogynnsamma f\"oljderna icke blott genom att \aa{}teruppv\"acka sagov\"arlden, 
utan \"aven och i synnerhet genom tilliten till en "{}h\"ogre v\"arld"{}, 
genom sina somnambuler, sierskan av Prevost o.s.v. De goda troende och 
kyrkof\"aderna anade icke, att de med sp\"oktrons fr\aa{}nsv\"arjande ryckte 
grunden undan religionen, s\aa{} att den sedan dess sv\"avat i luften. Den som 
icke l\"angre tror p\aa{} sp\"oken beh\"over blott konsekvent forts\"atta i 
sin vantro f\"or att inse att det bakom tingen icke d\"oljes n\aa{}got 
egendomligt v\"asen, intet sp\"oke, eller -- vad som naivt nog ocks\aa{} 
spr\aa{}kligt betyder detsamma -- ingen "{}ande"{}.

"{}Det existerar andar!"{} Se dig omkring i v\"arlden och s\"ag sj\"alv, om 
icke en ande sk\aa{}dar p\aa{} dig ifr\aa{}n allting. Fr\aa{}n blomman, den 
lilla \"alskliga, talar den skapares ande till dig, som s\aa{} underbart har 
format henne; stj\"arnorna f\"orkunna dens ande, som ordnat dem; fr\aa{}n 
bergtoppen susar det en h\"oghets ande h\"ar ner\aa{}t; ur vattnet \aa{}ngar, 
stiger en l\"angtans ande upp\aa{}t och fr\aa{}n m\"anniskan talar miljoner 
andar. M\aa{} bergen remna, blommorna utd\"o, stj\"arnv\"arlden f\"org\aa{}s, 
m\"anniskorna d\"o -- vad betyder underg\aa{}ngen av dessa synliga kroppar? 
Anden, den osynliga, f\"orblir evigt!

Ja, det sp\"okar i hela v\"arlden! Blott \textbf{i} den? Nej, hon sj\"alv 
sp\"okar, hon \"ar full av ohyggligheter, hon \"ar en andes vandrande sp\"oke. 
Ty vad vore ett sp\"oke annat \"an synbar kropp, men i v\"arkligheten ande? 
N\aa{} ja, v\"arlden \"ar "{}f\"org\"anglig"{}, \"ar blott bl\"andande 
"{}sken"{}; endast anden \"ar sanning.

Sk\aa{}da in i det fj\"arran, eller det n\"ara, \"overallt omgiver dig en 
\textit{sp\"okv\"arld}: du har st\"andigt "{}syner"{} eller visioner. Allt vad 
du ser \"ar blott skenet av en inneboende ande, \"ar en sp\"okaktig 
uppenbarelse. V\"arlden \"ar blott en uppenbarelsev\"arld, en synvilla, bakom 
vilken andarna driva sitt spel. Du "{}ser andar"{}.

T\"anker du kanske att j\"amst\"alla dig med de gamla, som \"overallt s\aa{}go 
gudar? Gudar, min k\"are nye, \"aro inga andar; gudar neds\"atta icke 
v\"arlden till ett sken och g\"ora henne icke till andefenomen.

Men f\"or dig har hela v\"arlden blivit f\"orandligad, ett g\aa{}tfullt 
sp\"oke; d\"arf\"or f\"orundrar du dig icke, n\"ar du \"aven i dig sj\"alv 
blott finner ett sp\"oke. Sp\"okar icke din ande i din kropp, och \"ar icke 
anden det enda sanna och v\"arkliga, kroppen blott det "{}f\"org\"angliga och 
ov\"arkliga"{}, eller ett "{}sken"{}? \"Aro vi icke alla sp\"oken, ohyggliga 
v\"asen, som v\"anta p\aa{} f\"orlossning, p\aa{} andar?

Sedan anden kom till v\"arlden, sedan "{}ordet blev k\"ott"{}, sedan dess \"ar 
v\"arlden f\"orandligad, f\"ortrollad, ett sp\"oke.

Du har en ande, ty du har tankar. Vad \"aro dina tankar? -- Andliga v\"asen. 
-- Allts\aa{} inga ting? -- Nej, men tingets ande, huvudsaken hos alla ting, 
deras innersta, deras -- id\'e. -- Vad du t\"anker \"ar allts\aa{} icke blott 
din tanke? -- Tv\"artom, det \"ar det v\"arkligaste, det egentliga sanna i 
v\"arlden, sanningen sj\"alv; n\"ar jag blott t\"anker sannt, s\aa{} t\"anker 
jag sanningen. Jag kan visserligen taga fel p\aa{} sanningen, och 
\textit{missf\"orst\aa{}} den; men om jag \textit{f\"orst\aa{}r} sannt, s\aa{} 
\"ar sanningen f\"orem\aa{}let f\"or min kunskap. -- S\aa{} traktar du v\"al 
alltid efter att f\"orst\aa{} sanningen? -- Sanningen \"ar mig helig. Det kan 
v\"al h\"anda att jag finner en sanning ofullkomlig och ers\"atter den med en 
b\"attre, men sanningen kan jag icke avskaffa. P\aa{} sanningen \textit{tror} 
jag, d\"arf\"or s\"oker jag utforska henne; ingenting g\aa{}r \"over 
sanningen, hon \"ar evig.

Helig, evig \"ar sanningen, hon \"ar det heliga, det eviga. Men du, som 
l\aa{}ter uppfylla dig av detta heliga, blir sj\"alv helgad. Det heliga \"ar 
h\"aller icke f\"or dina sinnen, och aldrig uppt\"acker du som sinnlig dess 
sp\aa{}r, utan det \"ar f\"or din tro, eller \"annu b\"attre f\"or 
\textit{anden}; ty det \"ar ju sj\"alv andligt, en tanke, \"ar ande f\"or 
anden.

Det heliga l\aa{}ter sig ingalunda s\aa{} l\"att skaffas till sidan, som 
nutilldags s\aa{} m\aa{}ngen p\aa{}st\aa{}r, som icke mera taga detta 
"{}opassande"{} ord i munnen. Blir jag ocks\aa{} blott i ett avseende 
\textit{sk\"alld} f\"or "{}egoist"{}, s\aa{} stannar tanken vid n\aa{}got, som 
jag borde tj\"ana mera \"an mig, och som m\aa{}ste vara mig viktigare \"an 
allt annat, kort sagt, vid n\aa{}got vari jag har att s\"oka min sanna lycka, 
n\aa{}got -- "{}heligt"{}. M\aa{} \"an detta heliga se nog s\aa{} m\"anskligt 
ut, m\aa{} det ocks\aa{} vara det m\"anskliga sj\"alv, s\aa{} ber\"ovas icke 
detta d\"arigenom sin helighet, men man g\"or p\aa{} sin h\"ojd n\aa{}got 
jordiskt heligt av det \"overjordiska, n\aa{}got m\"anskligt av det gudomliga.

Det heliga existerar blott f\"or den egoist, som icke erk\"anner sig sj\"alv, 
den \textit{ofrivilliga egoisten}, f\"or honom, som alltid \"ar utom sitt 
eget, och dock icke h\aa{}ller sig f\"or det h\"ogsta v\"asendet, som blott 
tj\"anar sig sj\"alv och likv\"al st\"andigt menar sig tj\"ana ett h\"ogre 
v\"asen, som ingenting h\"ogre k\"anner \"an sig sj\"alv och likv\"al 
sv\"armar f\"or n\aa{}got h\"ogre, kort sagt f\"or den egoist, som icke vill 
vara egoist och f\"ornedrar sig, d.v.s. bek\"ampar sin egoism, men blott 
bek\"ampar sig sj\"alv f\"or att "{}bliva upph\"ojd"{}, allts\aa{} i 
v\"arkligheten f\"or att tillfredsst\"alla sin egoism. D\aa{} han icke 
\"onskar vara egoist, s\"oker han genom himmel och jord efter h\"ogre v\"asen, 
som han kan tj\"ana och offra sig f\"or; men hur mycket han \"an fastar och 
sp\"aker sig s\aa{} g\"or han dock slutligen allt f\"or sin egen skull och den 
bannlysta egoismen viker icke fr\aa{}n honom. Jag kallar honom d\"arf\"or 
f\"or den ofrivillige egoisten.

Hans bekymmer och anstr\"angningar att komma l\"os fr\aa{}n sig sj\"alv, \"ar 
ingenting annat \"an en missf\"orst\aa{}dd tr\"angtan efter 
sj\"alvuppl\"osning. S\aa{} l\"ange du \"ar bunden vid din f\"ortid, m\aa{}ste 
du pladdra i dag, som du pladdrade i g\aa{}r\footnote{Wie sie klingeln, die 
Pfaffen, wie angelegen sie's machen, Dass man komme, nur ja plappre, wie 
gestern, so heut. Scheltet mir nicht die Pfaffen! Sie kennen des Menschen 
Bedurfnis: Denn wie ist er begl\"uckt, plappert er morgen wie heut.}, och du 
k\"anner dig i slavbojor och stelnar, n\"ar du icke vart \"ogonblick kan skapa 
om dig. D\"arf\"or vinkar dig framtidens friska \"ogonblick ut \"over varje 
minut av din existens, och, utvecklande dig, kommer du l\"os fr\aa{}n dig 
sj\"alv, d.v.s. l\"os fr\aa{}n ditt tillf\"alliga jag. S\aa{}dan du i varje 
\"ogonblick \"ar, \"ar du din egen skapelse, och just i denna skapelse f\aa{}r 
du icke f\"orlora dig, du, som \"ar skaparen. Du \"ar sj\"alv ett h\"ogre 
v\"asen \"an dig sj\"alv, \"overtr\"affar dig sj\"alv. Endast, att du \"ar 
den, som \"ar h\"ogre \"an du, d.v.s. att du icke blott \"ar skapelse, utan 
samtidigt din egen skapare, det f\"orst\aa{}r du icke p\aa{} grund av din 
ofrivilliga egoism, och d\"arf\"or blir det "{}h\"ogre v\"asendet"{} f\"or dig 
ett -- fr\"ammat v\"asen. Varje h\"ogre v\"asen, som sanning, m\"ansklighet 
o.s.v., \"ar ett v\"asen \textit{\"over} oss.

Fr\"amlingskap \"ar ett det heligas k\"annetecken. I allt heligt ligger 
n\aa{}got "{}hemskt"{}, d.v.s. n\aa{}got fr\"ammande i vilket vi icke \"aro 
hemvanda, icke finna oss tillr\"atta. Vad som \"ar heligt f\"or mig, \"ar 
\textit{icke} \textit{mitt eget}, och vore t.ex. andras egendom icke helig 
f\"or mig, s\aa{} skulle jag anse den f\"or \textit{min} och tillegna mig den 
vid f\"orsta b\"asta tillf\"alle; eller omv\"ant: vore den kinesiska 
k\"ajsarens ansikte heligt f\"or mig, d\aa{} blev det fr\"ammande f\"or mina 
\"ogon och jag skulle s\"anka blicken d\aa{} han gick f\"orbi.

Varf\"or \"ar en oomkullkastlig matematisk sanning, som enligt vanligt 
spr\aa{}kbruk till och med skulle kunna kallas evig, icke -- helig? D\"arf\"or 
att den icke \"ar uppenbarad, eller icke \"ar en uppenbarelse, fr\aa{}n ett 
h\"ogre v\"asen. Om man med uppenbarade blott menar de s\aa{} kallade 
religi\"osa sanningarna, s\aa{} misstar man sig mycket, och missf\"orst\aa{}r 
fullst\"andigt vidden av begreppet "{}h\"ogre v\"asen"{}. Ateisterna g\"ora 
spe av det h\"ogre v\"asendet, vilket ocks\aa{} \"aras under namn "{}h\"ogsta 
v\"asende"{} eller \^etre supr\^eme och trampa det ena "{}beviset f\"or hans 
existens"{} efter det andra i smutsen, utan att m\"arka att de sj\"alva av 
behov efter ett h\"ogre v\"asen f\"orkasta det gamla blott f\"or att f\aa{} 
plats f\"or ett nytt. \"Ar kanske icke "{}m\"anniskan"{} ett h\"ogre begrepp 
\"an en enskild m\"anniska, och bliva icke sanningarna, r\"attigheterna och 
id\'eerna, som framspringa ur detta begrepp, \"arade som detta begrepps 
uppenbarelser och h\aa{}llna -- heliga? Ty skulle man \"an \aa{}ter avskaffa 
m\aa{}nga sanningar, som syntes vara manifesterade genom detta begrepp, s\aa{} 
visade detta blott p\aa{} en missf\"orst\aa{}else fr\aa{}n v\aa{}r sida, utan 
att i ringaste m\aa{}n f\"ortr\"anga sj\"alva det heligas begrepp, eller taga 
heligheten fr\aa{}n de sanningar, som "{}med r\"atta"{} m\aa{}ste anses som 
dess uppenbarelse. "{}M\"anniskan"{} griper ut \"over varje enskild m\"anniska 
och \"ar, fast\"an "{}hennes v\"asen"{} i v\"arkligheten icke \"ar 
\textit{hennes} v\"asen, vilket snarare vore lika enast\aa{}ende, lika 
subjektivt, som henne sj\"alv, den s\"arskilda, utan ett allm\"ant och 
"{}h\"ogre"{}, ja f\"or ateisterna -- "{}det h\"ogsta v\"asendet"{}. Och 
liksom de gudomliga uppenbarelserna icke blivit egenh\"andigt nedskrivna, utan 
offentliggjorda genom "{}Herrans redskap"{}, s\aa{} skriver ej heller det nya 
h\"ogsta v\"asendet sj\"alv ned sina uppenbarelser, utan l\aa{}ter dem komma 
till v\aa{}r k\"annedom genom "{}sanna m\"anniskor"{}. Men det nya v\"asendet 
f\"orr\aa{}der i v\"arkligheten en andligare uppfattning \"an den gamla Gud, 
en\"ar denne \"annu framst\"alldes i en slags lekamlig gestalt, medan den nye 
d\"aremot erh\aa{}llit en ren andlighet och icke blir p\aa{}diktad n\aa{}gon 
s\"arskild materiell kropp. Likv\"al fattas \"aven honom ingalunda 
personlighet, vilken framtr\"ader s\aa{} mycket mera f\"orf\"orisk, emedan den 
ser naturligare och v\"arldsligare ut och best\aa{}r i ingenting mindre \"an i 
varje levande m\"anniska, eller helt enkelt i "{}m\"anskligheten"{} eller 
"{}alla m\"anniskor"{}. Andens sp\"okeri i en skenlekamen har d\"arigenom 
\aa{}ter blivit r\"att kompakt och popul\"ar.

Allts\aa{} \"ar det h\"ogsta v\"asendet heligt, liksom allt vari det 
uppenbarar sig eller blir uppenbarat, men helgade \"aro de, som erk\"anna det 
h\"ogsta v\"asendet och allt hans, d.v.s. hans uppenbarelser. Det heliga 
helgar till geng\"ald sina tillbedjare, vilka genom tillbedjelser sj\"alva 
bliva heliga, liksom allt vad han g\"or blir heligt: en helig vandel, ett 
heligt t\"ankande och handlande, diktan och traktan o.s.v.

Striden om vad som skall \"aras, som h\"ogsta v\"asende, blir naturligtvis 
endast av betydelse, s\aa{} l\"ange \"aven de bittraste motst\aa{}ndare ge 
varandra r\"att i, att det finns ett h\"ogsta v\"asen, vilket tillkommer 
m\"anniskorna att dyrka och \"ara. Men om n\aa{}gon ler \aa{}t hela striden om 
det h\"ogsta v\"asendet, ungef\"ar som en kristen ler vid ordskiftet mellan 
schiit och en sunnit, eller mellan en brahmin och en buddhist, s\aa{} visade 
han blott, att hypotesen om ett h\"ogsta v\"asen vore honom fullst\"andigt 
likgiltig och striden p\aa{} denna bas en f\aa{}f\"ang lek. Om allguden eller 
den treenige guden, den lutherske guden eller detta \^etre supr\^eme eller 
alls ingen gud, utan "{}m\"anniskan"{} skall f\"orest\"alla det h\"ogsta 
v\"asendet, det \"ar fullkomligt likgiltigt f\"or den, som fullst\"andigt 
negerar det h\"ogsta v\"asendet sj\"alv; ty i hans \"ogon \"aro alla dessa 
tj\"anare av ett h\"ogsta v\"asen -- fromt folk: den v\aa{}ldsammaste ateist, 
som den m\"ast troende kristne.

Fr\"amst ibland de heliga st\aa{}r s\aa{}ledes det h\"ogsta v\"asendet och 
tron p\aa{} detta v\"asen, v\aa{}r "{}heliga tro"{}.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\subsection[Sp\"oket]{\centering SP\"OKET.}

Med sp\"okena komma vi in i anderiket, i \textit{v\"asendenas} rike.

Vad som sp\"okar i v\"arldsalltet och driver sitt mysteri\"osa, 
"{}obegripliga"{} spel, det \"ar just det hemlighetsfulla sp\"oke, som vi 
kalla det h\"ogsta v\"asendet. Och att komma underfund med detta 
\textit{sp\"oke}, att \textit{f\"orst\aa{}} det, att uppt\"acka 
\textit{v\"arkligheten} hos det (att bevisa "{}Guds existens"{}) -- denna 
uppgift har m\"anniskan st\"allt sig i \aa{}rtusende; med den gr\"asliga 
om\"ojligheten, det \"andl\"osa danaidarbete, att f\"orvandla sp\"oket till 
ett icke-sp\"oke, det ov\"arkliga till v\"arklighet, \textit{anden} till 
lekamlig person --, d\"armed ha de pinat sig. Bakom den existerande v\"arlden 
s\"okte de "{}das Ding an sich"{}, v\"asendet; de s\"okte bakom tinget 
icke-tinget.

Om man g\aa{}r till grunden med en sak, dvs efterforskar dess 
\textit{v\"asen}, s\aa{} uppt\"acker man ofta n\aa{}gonting helt annat, \"an 
det, som det synes vara: ett honungss\"ott tal och ett l\"ognaktigt hj\"arta, 
stora ord och fattiga tankar o.s.v. Man f\"orvandlar, genom att framh\"ava 
dess v\"asen den hittills missf\"orst\aa{}dda f\"oreteelsen till ett blott 
\textit{sken}, till en illusion. Den som nu \"ar religi\"os befattar sig icke 
med det bedr\"agliga skenet, icke med den tomma f\"oreteelsen, utan ser p\aa{} 
v\"asendet och har i v\"asendet -- sanningen.

Det v\"asen, som \aa{}dagal\"agges i den ena f\"oreteelsen, kan vara det onda 
v\"asendet, emedan det goda v\"asendet kan framg\aa{} ur en annan 
f\"oreteelse. Det m\"anskliga sinnets v\"asen t.ex. \"ar k\"arleken, den 
m\"anskliga viljans \"ar det goda, hennes t\"ankande det sanna o.s.v.

Vad som f\"orr g\"allde f\"or v\"arklighet, v\"arlden och dylikt, det 
framtr\"ader nu som ett sken, och \"ar snarare dess v\"asen, som 
\textit{v\"arkligen existerar}, vars rike \"ar fullt av gudar, andar, demoner 
det vill s\"aga med goda och onda v\"asen. Blott denna upp- och nedv\"anda 
v\"arld, v\"asendenas v\"arld, har nu v\"arklig existens. Det m\"anskliga 
hj\"artat kan vara k\"arleksl\"ost, men dess v\"asen existerar, Gud, "{}som 
\"ar k\"arleken"{}; det m\"anskliga t\"ankandet kan bli misstag, men dess 
v\"asen, sanningen, existerar: "{}Gud \"ar sanningen"{} o.s.v.

Att f\"orst\aa{} och erk\"anna v\"asendena och ingenting annat \"an 
v\"asendena, det \"ar religion: dess rike ett rike av v\"asen, sp\"oken och 
andar.

Behovet att g\"ora sp\"oket fattbart, eller att realisera det rena nonsens, 
har tillv\"agabrakt ett \textit{lekamliggjort sp\"oke}, ett sp\"oke eller en 
ande med v\"arklig kropp. Hur ha icke de genialaste kristna marterat sig f\"or 
att f\"orst\aa{}. Men det blir alltid kvar mots\"agelsen mellan de tv\aa{} 
naturerna, det gudomliga och det m\"anskliga , d.v.s. det andliga och det 
sinnliga: det f\"orblir det f\"orunderligaste sp\"oke, ett oting. Aldrig var 
ett sp\"oke s\aa{} sj\"alvmarterande, och ingen Schaman, som driver sig till 
rasande vrede och n\"arvslitande kramp f\"or att besv\"arja en ande, kan 
t\aa{}la s\aa{}dana sj\"alskval, som en kristen lider f\"or detta obegripliga 
sp\"oke.

Men genom Kristus kom slutligen sakens sanning i dagen. Den egentliga anden 
eller det egentliga sp\"oket -- var m\"anniskan. Den lekamliga eller 
lekamliggjorda anden \"ar just m\"anniskan: han sj\"alv \"ar det 
f\"orf\"arliga v\"asen och tillika v\"asendets f\"oreteelse och existens eller 
levande uttryck. H\"adanefter fruktar m\"anniskan egentligen icke f\"or 
sp\"oken \textit{utom} henne, utan f\"or sig sj\"alv. I djupet p\aa{} hennes 
hj\"arta bor \textit{syndens ande}; redan den tystaste \textit{tanke} (och 
denna \"ar ju sj\"alv en ande) kan vara en \textit{dj\"avul} o.s.v. -- 
Sp\"oket har tagit lekamlig form, Gud har blivit m\"anniska, men m\"anniskan 
\"ar nu sj\"alv det f\"orskr\"ackliga sp\"oke, bakom vilket hon s\"oker komma, 
vilket hon s\"oker att besv\"arja, att komma till botten med och som hon 
s\"oker att bringa till v\"arklighet och komma till tals med: m\"anniskan \"ar 
-- \textit{ande}. L\aa{}t g\"arna kroppen f\"orvissna blott sj\"alen blir 
r\"addad: p\aa{} anden beror allt och andens eller sj\"alens salighet bir det 
enda efterstr\"avade. M\"anniskan har sj\"alv blivit sitt eget sp\"oke, vilket 
t.o.m. f\aa{}tt sig anvisad en best\"amd plats (det tvistas om sj\"alens plats 
\"ar i huvudet o.s.v.).

Du \"ar icke f\"or mig och jag \"ar icke f\"or dig n\aa{}got h\"ogre v\"asen. 
Likv\"al kan det i envar av oss finnas ett h\"ogre v\"asen, som framkallar 
v\aa{}r \"omsesidiga v\"ordnad. F\"or att genast taga det allm\"annaste, 
s\aa{} lever m\"anniskan b\aa{}de i dig och mig. Om jag icke s\aa{}g 
m\"anniskan i dig, vad hade jag d\aa{} att akta? D\"ar \"ar visserligen icke 
"{}m\"anniskan"{}, eller hennes sanna och adekvata gestalt, utan blott ett 
d\"odligt omh\"olje f\"or henne, som hon kan kasta fr\aa{}n sig utan att 
sj\"alv upph\"ora att existera; men f\"or tillf\"allet bor dock detta 
allm\"anna och h\"ogre v\"asen i dig, och d\"arf\"or, att en of\"org\"anglig 
ande i dig har antagit en f\"org\"anglig form, f\"orv\"arkligar du f\"or mig 
en ande, som manifesterar sig i dig, utan att vara bunden till din kropp eller 
till denna best\"amda f\"oreteelseform, allts\aa{} ett sp\"oke. D\"arf\"or 
betraktar jag icke dig, som ett h\"ogre v\"asen, men respekterar det h\"ogre 
v\"asen som "{}g\aa{}r omkring"{} i dig: jag "{}respekterar i dig: 
m\"anniskan"{}. Men detta kunde icke de gamla se i sina slavar och det h\"ogre 
v\"asendet: ("{}m\"anniskan"{}) fann \"annu ringa anklang. D\"aremot s\aa{}go 
de sp\"oken av annan art i varandra. Folket \"ar ett h\"ogre v\"asen \"an den 
enskilde och sp\"okar i den enskilde som folkanda. Denna ande \"arade de och 
endast f\"ors\aa{}vitt den enskilde tj\"anade denna, eller n\aa{}gon annan 
ande, t.ex. familjeanden o.s.v., fick han v\"arde. Blott f\"or folkets skull 
erk\"ande man den enskilde samh\"allsmedlemmen. Liksom du \"ar helig f\"or 
oss, genom "{}m\"anniskan"{} som sp\"okar i dig, s\aa{} \"ar man ocks\aa{} 
till en var tid helgad genom ett eller annat h\"ogre v\"asen, som folket, 
familjen, e.d. Blott f\"or ett h\"ogre v\"asens skull \"ar man \"arad av alla, 
blott som ett sp\"oke blir man helgad, d.v.s. betraktad, som en skyddad och 
erk\"and person.

Om jag skyddar och v\aa{}rdar dig, emedan jag har dig k\"ar, medan mitt 
hj\"arta f\aa{}r n\"aring genom dig, mina behov tillfredsst\"allelse, s\aa{} 
sker det icke f\"or ett h\"ogsta v\"asens skull, vars helgade kropp du \"ar, 
icke d\"arf\"or, att jag i dig ser ett sp\"oke, d.v.s. en lekamliggjord ande, 
utan av egoistisk lust. Du sj\"alv med \textit{ditt} v\"asen har v\"arde f\"or 
mig; ditt v\"asen \"ar intet h\"ogre v\"asen, \"ar icke h\"ogre och 
allm\"annare \"an du, \"ar det enda, som du sj\"alv, emedan det \"ar du.

Men icke blott m\"anniskan, utan allting sp\"okar. Det h\"ogre v\"asendet, 
anden, som \"ar i alla, \"ar tillika icke bunden i n\aa{}got och -- 
"{}uppenbaras"{} blott genom personen. Sp\"oken i alla vinklar och vr\aa{}r!

H\"ar borde man nu l\"amna de sp\"okande andarna \aa{}t sitt \"ode, om de icke 
n\"odv\"andigt hade tvungits, att g\aa{} igen framledes f\"or att slutligen 
rymma f\"altet f\"or egoismen. D\"arf\"or m\aa{}ste n\aa{}gra av dem 
exempelvis bliva n\"amnda, f\"or att genast f\"ora oss p\aa{} v\aa{}rt 
f\"orh\aa{}llande till dem.

Helig t.ex. \"ar framf\"orallt den "{}helige Ande"{}, helig \"ar sanningen, 
helig \"ar r\"atten, lagen, den goda saken, majest\"atet, \"aktenskapet, 
samh\"allet, ordningen, f\"aderneslandet o.s.v., o.s.v.

M\"anniska, det sp\"okar i din hj\"arna! Du har en skruv l\"os! Du inbillar 
dig s\aa{} mycket och skapar dig en hel gudav\"arld, som skulle vara till 
f\"or din skull, ett anderike till vilket du \"ar kallad, ett ideal, som 
vinkar \aa{}t dig. Du har en fix id\'e!

Tro icke, att jag sk\"amtar eller talar bildlikt, n\"ar jag anser de som 
vistas i det "{}h\"ogre"{} f\"or veritabla narrar i ett d\aa{}rhus, till 
vilket det stora flertalet h\"or, n\"astan hela den m\"anskliga v\"arlden. Vad 
menar man d\aa{} med en "{}fix id\'e?"{} En id\'e, vilken m\"anniskorna 
underkastat sig. N\"ar ni erk\"anna, att en s\aa{}dan fix id\'e \"ar en 
d\aa{}rskap, sp\"arra ni dess slavar in i ett d\aa{}rhus. Men \"ar icke de 
trossanningar, p\aa{} vilka man icke tvivlar, t.ex. folkets majest\"at, som 
man icke f\aa{}r r\"ora vid (den som g\"or det \"ar en -- 
majest\"atsf\"orbrytare), dygden, mot vilken censuren icke sl\"apper igenom 
ett ord, p\aa{} det att sedligheten m\aa{} h\aa{}llas ren o.s.v., \"ar detta 
icke "{}fixa id\'eer?"{} \"Ar icke allt dumt prat, t.ex. det m\"asta i 
v\aa{}ra tidningar, pladder av narrar, som lider av sedlighetens, 
laglighetens, kristlighetens fixa id\'eer o.s.v., och som blott synes g\aa{} 
fritt omkring emedan det d\aa{}rhus i vilket de vistas har ett s\aa{} 
ofantligt omf\aa{}ng. Man f\"ors\"okte blott att antasta en s\aa{}dan narrs 
fixa id\'eer och man genast se till att f\aa{} skyddat ryggstycket f\"or denne 
narrs l\"omskhet. Ty ocks\aa{} d\"arutinnan likna dessa stora d\aa{}rar de 
sm\aa{} s\aa{} kallade d\aa{}rarna, att de illistigt \"overfalla den, som 
r\"or vid deras fixa id\'eer. De stj\"ala f\"orst hans vapen fr\aa{}n honom, 
stj\"ala det fria ordet och sedan st\"orta de \"over honom med sina naglar. 
Varje dag \aa{}dagal\"agga dessa vansinniga sin feghet och h\"amndlystnad, och 
det dumma folket tilljublar dem sitt bifall. Man m\aa{}ste l\"asa denna 
periods tidningar och m\aa{}ste h\"ora filistrarna tala, f\"or att vinna den 
hemska \"overtygelsen, att man \"ar insp\"arrad p\aa{} ett d\aa{}rhus 
tillsammans med vansinniga. "{}Du skall icke kalla din broder f\"or narr, ty 
d\aa{}\ldots{}"{}. Men jag fruktar icke f\"orbannelsen, utan s\"ager: "{}Min broder 
\"ar en \"arkenarr"{}. Om en stackars d\aa{}rhusnarr \"ar besatt av den fixa 
id\'een, att han \"ar Gud fader, kejsare av Japan, den helige Ande, o.s.v., 
eller om en vanlig borgare inbillar sig, att det \"ar hans best\"amning, att 
vara en god kristen, en troende protestant, en lojal borgare, en dygdfull 
m\"anniska, o.s.v. -- det \"ar i b\aa{}da fallen ett och detsamma -- "{}fixa 
id\'eer"{}. Den som aldrig v\aa{}gat eller f\"ors\"okt att icke vara n\aa{}gon 
god kristen, ingen troende protestant, ingen dygdig m\"anniska, o.s.v., han 
\"ar f\aa{}ngad och f\"angslad i tron, dygden, o.s.v. Liksom skolastikerna 
blott filosoferade inom r\aa{}m\"arkena f\"or kyrkans tro, som p\aa{}ven 
Benedikt XIV skrev tjocka band inom r\aa{}m\"arkena f\"or papismens \"overtro, 
utan att n\aa{}gonsin tvivla p\aa{} denna tro, liksom v\aa{}ra 
skriftst\"allare fylla hela folianter \"over staten, utan att st\"alla 
ifr\aa{}ga statens fixa id\'e sj\"alv, fylla v\aa{}ra tidningar med politiskt 
strunt, emedan de \"aro vanebundna i den uppfattningen, att m\"anniskan \"ar 
skapad till en \textit{zoon politikon}, p\aa{} samma s\"att vegetera 
unders\aa{}tarna i underd\aa{}nighet, dygdiga m\"anniskor i dygden, liberala i 
"{}m\"anskligheten"{} o.s.v. utan att n\aa{}gonsin anv\"anda kritikens skarpa 
kniv mot dessa fixa id\'eer. Oomkullrunkeliga, som d\aa{}rens vansinne, 
st\aa{} dessa id\'eer p\aa{} fast fot, och den som tvivlar p\aa{} dem, han -- 
angriper det \textit{heliga!} Ja, de fixa id\'eerna de \"aro v\"arkligen 
heliga!

Men m\"ota oss blott dj\"avulsbesatta, eller tr\"affa vi icke lika ofta 
besatta av motsatt art, de som \"aro besatta av det goda, av dygden, 
sedlighet, lag eller n\aa{}gon annan "{}princip"{}? De dj\"avulsbesatta \"aro 
icke de enda. Gud verkar p\aa{} oss liksom dj\"avulen: den f\"orre med sina 
n\aa{}deg\aa{}vor, den senare med sina dj\"avulska frestelser. Besatta \"ar 
enligt deras mening \textit{begivna}, vurmare.

Misshagar er ordet "{}besatthet"{} s\aa{} kalla det f\"ordomsfullhet, ja kalla 
det, eftersom anden besitter er och alla "{}ingivelser"{} komma fr\aa{}n honom 
-- h\"anf\"orelse och entusiasm. Jag tillfogar, att den fullkomliga 
entusiasmen -- ty bland de tr\"oga och halvf\"ardiga, kan man icke bli 
st\aa{}ende -- heter fanatism.

\textit{Fanatismen} h\"or just hemma hos de bildade. Ty bildad \"ar ju 
m\"anniskan n\"ar hon intresserar sig f\"or det andliga, och intresset f\"or 
det andliga \"ar just \textit{fanatism} och m\aa{}ste s\aa{} vara s\aa{}vida 
det \"ar levande; det \"ar ett fanatiskt intresse f\"or det heliga 
(\textit{fanum}). Man l\"agge m\"arke till v\aa{}ra liberaler, man blicke i de 
sachcicka, fosterl\"andska tidningarna, man h\"ore vad Schlassen 
s\"ager\footnote{Achtzehntes Jahrhundert II, 519.}: "{}Holbacks s\"allskap 
bildade en formlig komplott mot den gamla l\"aran och det best\aa{}ende 
systemet, och dess medlemmar voro lika fanatiska f\"or sin otro, som munkar 
och p\aa{}var, jesuiter och pietister, methodister, missions- och 
bibels\"allskap pl\"aga vara f\"or mekansika gudstj\"anster och ordtro"{}.

L\"agg en g\aa{}ng m\"arke till v\aa{}ra "{}moralister"{}, som nutilldags mena 
sig vara f\"ardiga med Gud och f\"orkasta kristendomen, som en f\"or\aa{}ldrad 
kvarleva. Om man fr\aa{}gar honom om han n\aa{}gonsin tvivlat d\"arp\aa{}, att 
en beblandning mellan syskon icke \"ar blodsskam, att monogami i \"aktenskap 
\"ar det sanna, att pietet \"ar en helig plikt o.s.v. s\aa{} skall han 
\"overfallas av en sedlig rysning vid tanken, att man skulle ber\"ora sin 
syster som kvinna. Och varf\"or denna rysning? Emedan han \textit{tror} p\aa{} 
de sedliga buden. Denna sedliga \textit{tro} har rotf\"aste djupt i hans inre. 
Hur mycket han \"an ivrar mot de fromma kristna, s\aa{} har han \"and\aa{} 
sj\"alv f\"orblivit kristen, n\"amligen en sedlig kristen. I form av sedlighet 
h\aa{}ller kristendomen honom f\aa{}ngen, och d\"artill f\aa{}ngen i 
\textit{tron}. Monogamien \"ar helig och om n\aa{}gon lever i 
dubbel\"aktenskap, blir han bestraffad som \textit{f\"orbrytare}, liksom 
blodssk\"andaren behandlas som \textit{f\"orbrytare}. H\"armed \"aro de i 
samf\"orst\aa{}nd, som alltid skrika, att staten icke skall beblandas med 
religionen och att judarna skola som statsborgare j\"amst\"allas med de 
kristna. \"Ar denna blodskam och monogami icke en \textit{trossats?} R\"or man 
vid den, skall man erfara, huru dessa sedliga ocks\aa{} \"aro 
\textit{troshj\"altar}, trots en Krummacher, trots en Filip II. Dessa f\"akta 
f\"or kyrkans tro, de sedliga f\"or statstron, eller statens sedliga lagar. 
F\"or trossatser f\"ord\"oma b\aa{}da alla dem, som handla annorledes \"an 
\textit{deras tro} till\aa{}ter dem. F\"orbrytarens br\"annm\"arke 
p\aa{}tryckes honom, och han s\"attes att f\"orsm\"akta i bojor, i 
f\"angelserna, husen f\"or sedlighetsf\"orb\"attring. Den sedliga tron \"ar 
lika fanatisk, som den religi\"osa! Det kallar man "{}trosfrihet"{}, att ett 
par syskon kastas i f\"angelse f\"or ett f\"orh\aa{}llande, som de allena ha 
att g\"ora upp med sitt "{}samvete"{}. "{}Men de g\aa{}vo ett f\"ord\"arvligt 
exempel"{}! Ja, visserligen, andra kunde ju ocks\aa{} falla p\aa{} den id\'en, 
att staten icke hade med deras f\"orh\aa{}llande att skaffa, och d\aa{} gick 
den "{}sedliga renheten"{} itu! S\aa{}lunda ivra de religi\"osa 
troshj\"altarna f\"or den "{}helige Gud"{}, sedlighetshj\"altarna f\"or det 
"{}heliga goda"{}.

Ivrarna f\"or det heliga likna varandra ofta mycket litet. Vi skilja de 
str\"angt ortodoxa eller gammaltroende fr\aa{}n k\"amparna f\"or "{}sanning, 
ljus och r\"att"{}, o.s.v. Och dock, hur ov\"asentligt \"ar icke skillnaden. 
R\"or man vid n\aa{}gon av de gamla med\"arvda sanningarna (t.ex. under, 
oinskr\"ankt furstemakt o.s.v.) s\aa{} har man de upplysta med sig, och blott 
de gammaltroende j\"amra sig. R\"or man d\"aremot nid sanningen sj\"alv, 
s\aa{} har man genast b\aa{}da som \textit{troende} till motst\aa{}ndare. 
Likaledes med sedligheten: de str\"angt troende \"aro skoningsl\"osa, de 
klarare huvudena \"aro mera toleranta. Men den, som angriper sedligheten 
sj\"alv, kommer i konflikt med b\aa{}da. "{}Sanning, sedlighet, r\"att, 
ljus"{} o.s.v. skola vara och f\"orbliva "{}heliga"{}. Vad man skall finna att 
tadla hos kristendomen, skall just vara det "{}okristliga"{}, enligt dessa 
upplystas mening; men kristendomen m\aa{}ste vara det "{}fasta"{} och att 
s\"oka rubba det \"ar upps\aa{}tligt brottsligt, ett "{}brott"{}. Visserligen 
uts\"atter sig icke den mot den rena tron k\"atterske l\"angre f\"or den 
tidigare f\"orf\"oljesevreden, desto mer g\"aller detta den som 
f\"orh\aa{}ller sig k\"attersk mot sedernas renhet.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Fromheten har sedan ett \aa{}rhundrade varit utsatt f\"or s\aa{} m\aa{}nga 
st\"otar och s\aa{} ofta m\aa{}st h\"ora hennes \"overm\"anskliga v\"asen bli 
kallat "{}om\"anskligt"{}, att man icke k\"anner sig vidare ben\"agen, att 
\"an en g\aa{}ng angripa henne. Och \"and\aa{} har det n\"astan alltid blott 
varit sedliga motst\aa{}ndare, som varit p\aa{} krigsstr\aa{}ten mot det 
h\"ogsta v\"asendet f\"or att f\aa{} plats med ett -- annat h\"ogsta v\"asen. 
S\aa{} s\"ager Proudhon utan bet\"ankande\footnote{De la er\'eation de l'ordre 
etc., pag. 36.}: "{}M\"anniskan \"ar best\"amd att leva utan religion, men 
morallagen (la loi morale) \"ar evig och absolut."{} Vem skulle numera 
v\aa{}ga angripa moralen? "{}Moralisterna skumma gr\"addan av religionen, 
njuta det sj\"alv och ha besv\"ar med att bli av med den d\"arav 
uppst\aa{}ende k\"ortelsjukan."{} N\"ar vi d\"arf\"or h\"anvisa p\aa{}, att 
religionen, l\aa{}ngt ifr\aa{}n angripes i sitt innersta, s\aa{} l\"ange man 
blott f\"orebr\aa{}r henne hennes \"overnaturliga v\"asen, och att hon i sista 
instansen endast appelerar till anden (ty Gud \"ar ande), s\aa{} ha vi 
ocks\aa{} tillr\"ackligt tydligt angivit hennes slutliga endr\"akt med 
moralen, och kunna d\"arf\"or l\"amna hennes h\aa{}rdnackiga strid med denna 
bakom oss. Om ett h\"ogsta v\"asen handlar det hos b\aa{}da, och om detta \"ar 
\"overm\"anskligt eller m\"anskligt, kan vara mig ganska likgiltigt, s\aa{} 
det i varje fall \"ar ett v\"asen, som st\aa{}r \"over mig. N\"ar m\"anniskan 
blott har avkastat den gamla religionens ormskinn, skall alltid hennes 
f\"orh\aa{}llande till det m\"anskliga v\"asendet, eller till 
"{}m\"anniskan"{} \aa{}ter if\"ora henne en ny, religi\"os ormhud.

S\aa{} l\"ar oss Feurbach, att "{}om man blott \textit{v\"ander} p\aa{} den 
spekulativa filosofien, d.v.s. alltid g\"or predikatet till subjekt, och 
subjektet till objekt och princip, s\aa{} har man den \"oppna, pura, blanka 
sanningen"{}.\footnote{Anekdota II, 64.} D\"armed f\"orlora vi visserligen den 
inskr\"ankta religi\"osa st\aa{}ndpunkten, f\"orlora \textit{Gud}, som p\aa{} 
denna st\aa{}ndpunkt \"ar subjekt, men vi blott inf\"ora den relig\"osa 
st\aa{}ndpunktens andra sida, den moraliska. Vi s\"aga t.ex. icke l\"angre: 
"{}Gud \"ar k\"arleken"{} utan: "{}k\"arleken \"ar guddomlig"{}. S\"atta vi 
vidare predikatet "{}helig"{} i st\"allet f\"or "{}guddomlig"{}, vilket \"ar 
ensbetydande, s\aa{} ha vi \aa{}ter det gamla f\"orh\aa{}llandet orubbat 
tillbaka. K\"arleken skall d\"arefter vara det goda hos m\"anniskan, hennes 
guddomlighet, det \aa{}t vilket hon offrar, hennes sanna 
\textit{m\"ansklighet} (vilket f\"orst nu "{}g\"or henne till m\"anniskan"{}, 
g\"or m\"anniska av henne). Nogare best\"amt blev det s\aa{}: k\"arleken \"ar 
det \textit{m\"anskliga} hos m\"anniskan, och den k\"arleksl\"ose egoisten 
\"ar om\"anniskan. Men just allt det, som kristendomen och med henne den 
spekulativa filosofien, d.v.s. teologien, offererar som det goda, det 
absoluta, \"ar fr\aa{}n det egnas stundpunkt alls icke det goda (eller, vilket 
\"ar ett och samma, det \"ar \textit{blott det goda}). Snarare blir genom 
denna predikatets f\"orvandlig till subjekt, det kristliga v\"asendet (och 
predikatet inneh\aa{}ller just v\"asendet) blott \"annu fastare p\aa{}tryckt. 
Gud och det guddomliga sammanfl\"ates blott s\aa{} mycket ol\"osligare med 
mig. Att f\"ordriva Gud ur himmelen och ber\"ova honom hans "{}transcendens"{} 
d\"arp\aa{} kan man \"annu icke grunda n\aa{}got anspr\aa{}k p\aa{} fullkomlig 
seger, d\aa{} han d\"arvid blott jagas in i m\"anniskobr\"ostet och 
f\"orl\"anas med of\"orst\"orbar immanens. Nu heter det: det gudomliga \"ar 
det sannt m\"anskliga!

Samma m\"anniskor, som motarbeta kristendomen, som grundlag f\"or staten, 
d.v.s. mots\"atta sig den s.k. kristliga staten, tr\"ottna icke p\aa{} att 
upprepa, att sedligheten \"ar "{}statens och samh\"allslivets grundpelare"{}. 
Som om icke moralens herrad\"ome vore ett fullst\"andigt heligt herrad\"ome, 
en "{}hierarki"{}!

S\aa{} kan h\"ar i f\"orbig\aa{}ende erinras om den upplysande riktning, 
vilken, sedan teologerna l\"ange hade p\aa{}st\aa{}tt, att blott tron var i 
st\aa{}nd att fatta religionens sanningar, att Gud blott uppenbarar sig f\"or 
de troende o.s.v., att allts\aa{} blott hj\"artat, k\"anslan, den troende 
fantasien \"ar religi\"os, kom fram med det p\aa{}st\aa{}endet, att ocks\aa{} 
det "{}naturliga f\"orst\aa{}ndet"{}, det m\"anskliga f\"ornuftet var i 
st\aa{}nd att f\"ornimma Gud. Det vill ju blott s\"aga, att ocks\aa{} 
f\"ornuftet g\"or anspr\aa{}k p\aa{} samma fantasi som fantasien. I denna 
mening skrev Reimarus sin bok om "{}Den naturliga religionens f\"orn\"amsta 
sanningar"{}. Det m\aa{}ste sluta med, att \textit{hela} m\"anniskan blir 
\textit{religi\"os}: Hj\"arta och sinne, f\"orst\aa{}nd och f\"ornuft, 
k\"ansla, vetande och vilja. Hegel har visat, att till och med filosofien \"ar 
religi\"os. Och vad blir icke i v\aa{}ra dagar kallat religi\"ost? 
"{}K\"arlekens religion"{}, "{}frihetens religion"{}, den "{}politiska 
religionen"{}, kort sagt all entusiasm. S\aa{} \"ar det ocks\aa{} i 
v\"arkligheten.

\"Annu i dag bruka vi ordet "{}religion"{} vilket uttrycker 
\textit{ofrihetens} begrepp. Ofria bli vi sannerligen, s\aa{} snart som 
religionen intager v\aa{}rt innersta; men \"ar ocks\aa{} anden ofri? 
Tv\"artom, han \"ar fri, endast han \"ar herre, \"ar icke v\aa{}r ande, utan 
absolut. D\"arf\"or skulle den riktiga affirmativa \"overs\"attningen av ordet 
religion vara -- "{}andefrihet"{}! Den hos vilken anden \"ar fri, han \"ar 
religi\"os p\aa{} samma s\"att, som den m\"anniska \"ar sinnlig, hos vilken 
sinnena ha fritt lopp. Anden binder den f\"orre, lusten den senare. Ofrihet 
eller \textit{religio} \"ar allts\aa{} religion i f\"orh\aa{}llande till mig: 
jag \"ar bunden; frihet i f\"orh\aa{}llande till anden: anden \"ar fri, eller 
har "{}andefrihet"{}. Hur illa det bekommer oss n\"ar lustarna l\"opa 
\aa{}stad med oss har ju m\aa{}nga erfarenhet av, men att den frie anden, den 
h\"arliga andligheten, entusiasmen f\"or andliga intressen, eller hur man nu 
\"an med olika uttryck m\aa{} ben\"amna denna juvel, bringar oss i \"an 
v\"arre kl\"amma \"an den vildaste tygell\"oshet, det vill man icke 
f\"orst\aa{}, och kan i sj\"alva verket ej h\"aller f\"orst\aa{} det, utan att 
vara medveten egoist.

Reimarus och alla som visat oss, att \"aven v\aa{}rt hj\"arta, v\aa{}rt 
f\"ornuft, o.s.v. leder till Gud, har d\"armed visat oss, att vi helt och 
h\aa{}llet \"aro besatta. Visserligen f\"orarga teologerna sig, vilka de ha 
ber\"ovat privilegiet p\aa{} den religi\"osa lyftningen, men de er\"ovra 
d\"arigenom blott mera terr\"ang \aa{}t religionen, andefriheten. Ty om anden 
icke l\"angre \"ar inskr\"ankt till k\"anslan eller tron, utan ocks\aa{} 
uppenbarar sig som f\"ornuft och t\"ankande, allts\aa{} ocks\aa{} i 
f\"orst\aa{}ndets form o.s.v. kan taga del i de andliga och himmelska 
sanningar, d\aa{} \"ar hela anden blott sysselsatt med det andliga, d.v.s. med 
sig sj\"alv, \"ar allts\aa{} fri. Nu \"aro vi s\aa{} fullst\"andigt 
religi\"osa, att "{}edssvurna"{} d\"oma oss till d\"oden och varje 
polisbetj\"ant s\"atter oss bak l\aa{}s och bom genom sin \"ambetsed.

Moralen kan f\"orst framtr\"ada, som en motsats till fromheten, n\"ar \aa{}ter 
det brusande hatet revolterande satte sig upp mot allt, som kunde likna 
"{}befallning"{} och den personlige, "{}absolute herren"{} blev f\"orh\aa{}nad 
och f\"orf\"oljd. Moralen kunde f\"orst genom liberalismen uppn\aa{} 
sj\"alvst\"andighet, vars f\"orsta form skaffade sig v\"arldshistorisk 
betydelse som "{}borgard\"ome"{}, och v\"arksamt f\"orsvagade de egentliga 
religi\"osa krafterna (se nedan under "{}Liberalismen"{}). Ty den morals 
princip, som icke l\"angre blott g\aa{}r i fromhetens ledband, utan st\aa{}r 
p\aa{} egna ben, ligger icke i de gudomliga buden, utan i f\"ornuftslagen, 
fr\aa{}n vilken dessa, om de \"overhuvudtaget l\"angre skola bliva g\"allande, 
f\"orst m\aa{}ste h\"amta sitt ber\"attigande. I f\"ornuftslagen best\"ammer 
m\"anniskan sig genom sig sj\"alv, ty "{}m\"anniskan"{} \"ar f\"ornuftig och 
ur "{}m\"anniskans v\"asen"{} framg\aa{}r med n\"odv\"andighet denna lag. 
Fromhet och moral, skilja sig fr\aa{}n varandra d\"arigenom, att den f\"orra 
gjort Gud, den senare m\"anniskan till lagstiftare.

Ut fr\aa{}n en given moralisk st\aa{}ndpunkt resonerar man ungef\"ar s\aa{}: 
antingen beh\"arskas m\"anniskan av sin sinnlighet och hon \"ar f\"oljaktligen 
\textit{osedlig}, eller ocks\aa{} beh\"arskas hon av det goda, vilket, 
upptaget i viljan, kallas sedligt sinnelag: hon manifesterar sig som 
\textit{sedlig}. Hur l\aa{}ter det sig g\"ora, att ur denna synpunkt kalla 
t.ex. Kotzebues dr\aa{}p osedligt? Det var dock s\"akerligen lika 
oegennyttigt, som den helige Crispins st\"older till f\"orm\aa{}n f\"or de 
fattiga. "{}Han skulle icke ha dr\"apt, ty det st\aa{}r skrivet: Du skall icke 
dr\"apa!"{} Att tj\"ana det goda, folkets v\"al, som dr\aa{}paren 
\aa{}tminstone avs\aa{}g, eller de fattigas v\"al som Crispin, det \"ar 
sedligt; men mord och st\"old \"ar osedligt: \"andam\aa{}let sedligt, medlet 
osedligt. Varf\"or? "{}Emedan mord och l\"onmord \"ar n\aa{}got absolut 
ont"{}. Men, att under guerillakrig locka fienden i ett bakh\aa{}ll och osedd 
skjuta ned dem, det \"ar kanske icke l\"onmord? Enligt den sedlighets princip, 
som befaller att tj\"ana det goda, beh\"ovde ni blott fr\aa{}ga om ett mord 
aldrig skulle kunna f\"orv\"arkliga det goda, och m\aa{}ste erk\"anna det mord 
som realiserade det goda. Ni kunna absolut icke f\"ord\"oma Kotzebues 
dr\aa{}p: handlingen var moralisk, emedan den tj\"anade det goda, emedan den 
var oegennyttig; det var en straffakt en enskild utf\"orde, en med fara f\"or 
eget liv utf\"ord -- \textit{avr\"attning}. Vad hade han f\"or annan avsikt 
\"an att med r\aa{} makt undertrycka n\aa{}gra skrifter? Ser man icke samma 
f\"orfarande praktiseras, som lagligt sanktionerat? Och vad kan man inv\"anda 
d\"aremot fr\aa{}n deras moralprincip? -- "{}Men det var en olaglig 
avr\"attning"{}. Det osedliga d\"ar var allts\aa{} det olagliga, 
oh\"orsamheten emot lagen? D\aa{} inrymma de, att det goda ingenting annat 
\"ar \"an -- lagen, sedligheten ingenting annat \"an "{}\textit{lojalitet}"{}. 
Er sedlighet m\aa{}ste sjunka \"anda ned till denna ytterlighet av 
"{}lojalitet"{}, er laglydnad till denna skenhelighet, blott att den \"ar 
s\aa{} mycket mera tyrannisk och uppr\"orande \"an den enkla skenheligheten. 
Ty hos denna beh\"ovdes blott g\"arningen, men ni beh\"ova ocks\aa{} 
\textit{sinnelaget}: man skall b\"ara lagen i sig sj\"alv, och den, som \"ar 
mest lagligt sinnad \"ar den sedligaste. H\"ar \"ar \"antligen lagens 
herrad\"ome fullbordat. "{}Jag lever icke, utan lagen lever i mig"{}. S\aa{} 
har jag d\aa{} v\"arkligen kommit s\aa{} l\aa{}ngt, att jag blott \"ar ett 
s\"ate f\"or hans h\"arlighet (lagen). "{}Varje preussare b\"ar en gendarm i 
sitt br\"ost"{}, s\"ager en h\"ogre preussisk officer.

Varf\"or lyckas aldrig en viss slags \textit{opposition?} Endast p\aa{} grund 
d\"arav, att de icke vilja l\"amna moralens och laglighetens v\"agar. 
D\"arf\"or allt detta om\"atliga hyckleri av tillgivenhet, k\"arlek o.s.v. vid 
vars vederv\"ardighet man kan \"ackla sig varje dag \"over detta motbjudande 
och lismande f\"orh\aa{}llande fr\aa{}n en laglig opposition."{} -- I 
k\"arlekens och trohetens moraliska f\"orh\aa{}llande kan tvedr\"akt eller en 
stridande vilja icke f\aa{} plats; det sk\"ona f\"orh\aa{}llandet \"ar 
f\"orst\"ort om den ene vill ett, den andre ett annat. Nu skall oppositionen 
framf\"orallt, enligt g\"allande praxis och gamla f\"ordomar, bevara sin 
sedlighet. Vad blir d\aa{} tillbaka till oppositionen? M\aa{}h\"anda detta, 
att vilja en frihet, om den \"alskade finner f\"or gott att avsl\aa{} den? 
Alldeles icke! \textit{Vilja} friheten t\"ors de icke; de kunna blott 
\textit{\"onska} den, d\"arf\"or lalla: "{}petitionera"{} och "{}jag ber -- 
jag ber!"{} Vad skulle ske om oppositionen v\"arkligen \textit{ville}, ville 
med viljans hela energi? Nej, de m\aa{}ste giva avkall p\aa{} viljan, f\"or 
att leva f\"or \textit{k\"arleken}, f\"or friheten -- moralen till behag. De 
v\aa{}ga icke "{}som en r\"att taga i anspr\aa{}k"{} det, varom det blott \"ar 
dem till\aa{}tet "{}att bedja, som en gunst"{}. K\"arleken, tillgivenheten 
medf\"or oundvikligt n\"odv\"andigt, att det blott f\aa{}r finnas en vilja, 
som de andra underkasta sig, som de tj\"ana, f\"olja och \"alska. Om denna 
vilja g\"aller att vara f\"ornuftig eller of\"ornuftig: man handlar \"and\aa{} 
moraliskt -- i b\aa{}da fallen, om man f\"oljer den, omoraliskt \"ar att 
avvika fr\aa{}n den. Viljan, som p\aa{}bjuder censur, synes m\aa{}nga 
of\"ornuftig, men den, som i ett s\aa{}dant land, s\"oker undandraga censuren 
sin bok, handlar omoraliskt, och den som underkastar sig censuren handlar 
moraliskt. Om n\aa{}gon l\"amnade sin moraliska f\"ordom och t.ex. s\"okte 
uppr\"atta en hemlig press, s\aa{} m\aa{}ste man kalla denna osedlig och 
dessutom dum om han l\"at ertappa sig. Skulle en s\aa{}dan kanske ocks\aa{} 
g\"ora anspr\aa{}k p\aa{}, att ha ett v\"arde i "{}moralisternas"{} \"ogon? 
Kanh\"anda! -- Om han n\"amligen inbillade sig, att tj\"ana en "{}h\"ogre 
sedlighet"{}.

Hyckleriets spindelv\"av h\"anger i v\aa{}ra dagar vid gr\"ansen till tv\"anne 
omr\aa{}den, mellan vilka v\aa{}r tid sv\"anger fram och tillbaka, f\"astande 
sina fina tr\aa{}dar av illusion och sj\"alvbedr\"ageri. Icke l\"angre 
tillr\"ackligt stark att tj\"ana \textit{moralen} utan tvivel och svaghet, 
\"annu icke tillr\"ackligt h\"ansynsl\"os f\"or att helt g\aa{} upp i 
egoismen, vackla de i sitt spindeln\"at av hyckleri \"an \aa{}t ena \"an 
\aa{}t andra sidan, och f\"orlamad av halvhetens f\"orbannelse f\aa{}nga de 
blott dumma, el\"andiga mygg. Har man en g\aa{}ng v\aa{}gat, att st\"alla ett 
"{}fritt"{} f\"orslag, utvattnar man det genast \aa{}ter med \"alskv\"arda 
f\"ors\"akringar och -- \textit{hycklar resignation}. Har man \aa{}andra sidan 
haft panna tillbakavisa det fria f\"orslaget med \textit{moraliska} 
h\"anvisningar till f\"ortroende o.s.v., s\aa{} sjunker genast det sedliga 
modet, och man f\"ors\"akrar, att man med synnerligt v\"albehag erfar dessa 
fria ord: man -- hycklar erk\"annande. Man vill kort sagt g\"arna ha det ena, 
men \"and\aa{} icke avs\"aga sig det andra: man vill ha en \textit{fri vilja} 
men dock icke mista den \textit{moraliska}. -- Kom blott tillsamman, ni 
liberaler, med en servil. Ni sockra varje ord om frihet med en blick av det 
loyalaste f\"ortroende, och han kl\"ader sin servilism i frihetens m\"ast 
smickrande fraser. Sedan g\aa{} ni fr\aa{}n varandra och han som ni t\"anker: 
Jag k\"anner dig, din gamle r\"av! Han v\"adrar dj\"avulen i er, lika v\"al 
som ni m\"orkrets gamle \"overgud i honom.

En Nero \"ar blott i de "{}godas"{} \"ogon en "{}ond"{} m\"anniska; i mina 
\"ar han ingenting annat \"an \textit{besatt}, liksom de goda. De goda se den 
\"arkeonde i honom, och s\"anda honom till helvetet. Varf\"or hindrade honom 
ingenting i hans villkorligheter? Varf\"or fann man sig s\aa{} lungt i allt 
samman? Voro kanske de tama romarna ett dugg b\"attre, som l\"ato en s\aa{}dan 
tyrann binda sin vilja? I det gamla Rom hade man \"ogonblickligen avr\"attat 
honom, d\"ar hade man aldrig blivit hans slavar. Men de dagarnas "{}goda"{} 
bland romarna uppst\"allde blott sina moraliska fordringar, satte icke sin 
\textit{vilja} emot honom. De j\"amrade sig blott \"over, att icke k\"ajsaren 
hyllade samma moral som de, men f\"orblevo sj\"alva "{}sedliga 
unders\aa{}tar"{}, tills slutligen en framtr\"adde, som hade mod att avkasta 
sig den "{}sedligt h\"orsamma underd\aa{}nigheten"{}. Och d\aa{} jublade samma 
"{}goda romare"{}, vilka som lydiga unders\aa{}tar hade uppburit all 
viljel\"oshetens sm\"alek, \"over upprorsmannens brottsliga och omoraliska 
d\aa{}d. Var fanns v\"al hos de "{}goda"{} detta mod till \textit{revolution}, 
som de nu prisa? De goda kunna icke ha detta mod, ty en revolution och till 
p\aa{} k\"opet en insurrektion \"ar alltid n\aa{}got "{}omoraliskt"{}, f\"or 
vilket man blott kan besluta sig, om man upph\"or att vara "{}god"{} och 
antingen blir "{}ond"{}, eller -- ingendera. Nero var icke s\"amre \"an sin 
tid, i vilken man blott kunde vara ett av de b\aa{}da: ond eller god. Hans tid 
m\aa{}ste s\aa{} d\"oma honom: han \"ar ond och det i h\"ogsta grad, icke en 
slapp, men en \"arkeond. Alla sedliga kunna blott f\"alla denna dom. Skurkar, 
s\aa{}dana som han, leva fortfarande mitt ibland de sedliga (se ex. Riddaren 
von Langs memoirer). Bekv\"amt lever man emellertid icke ibland dem, d\aa{} 
livet st\"andigt \"ar i fara; men lever man bekv\"amare bland de sedliga? Lika 
lite \"ar man bland dem s\"aker till livet, blott det, att man blir h\"angd 
"{}f\"or r\"attens skull"{}.

"{}Men man kan d\aa{} icke j\"amst\"alla en skurk och en \"arlig man!"{} Ingen 
m\"anniska g\"or det oftare \"an en moraldomare; ja \"an mer, en \"arlig man, 
som \"oppet talar mot den best\aa{}ende statsf\"orfattningen, mot de heliga 
institutionerna o.s.v. den sp\"arrar ni in, som en f\"orbrytare, och \aa{}t en 
durkdriven skurk \"overl\aa{}ta ni ministerportf\"oljen och \"an viktigare 
saker. Allts\aa{} ha ni \textit{in praxi} ingenting att f\"orebr\aa{} mig. 
"{}Men i teorin!"{} N\aa{} d\aa{} st\"aller jag b\aa{}da p\aa{} bar g\"arning 
p\aa{} en linje som tv\aa{} motsatta poler: n\"amligen b\aa{}da p\aa{} 
morallagens linje. B\aa{}da ha blott betydelse i den "{}sedliga"{} v\"arlden, 
alldeles som i den f\"orkristliga tiden en laglydig och en lagbrytande blott 
hade mening och betydelse i f\"orh\aa{}llande till den judiska lagen, varemot 
faris\'eer icke var annat f\"or Kristus \"an "{}syndaren och publikanen"{}. 
S\aa{} g\"aller ocks\aa{} f\"or den s\"arskilde, den sedlige faris\'een, lika 
mycket som den osedlige syndaren.

Nero blev synnerligen obekv\"am p\aa{} grund av sin besatthet. Men den 
enskilda m\"anniskan skulle icke dumt satt det "{}heliga"{} emot honom, f\"or 
att j\"amra sig att icke tyrannen aktade det heliga, utan sin vilja. Hur ofta 
blir icke heligheten: m\"anniskans of\"orytterligaste r\"attigheter, st\"alld 
emot densammas fiende, och en frihet uppvisad och demonstrerad, som en 
"{}helig m\"anniskor\"att"{}. De som s\aa{} g\"ora f\"ortj\"ana att bli 
utskrattade, vilket ocks\aa{} sker, s\aa{}vida de icke -- om ocks\aa{} blott 
omedvetet -- sl\aa{} in p\aa{} den v\"ag som f\"or till m\aa{}let. De ana, att 
om blott flertalet f\"orst blir vunnen f\"or denna frihet, de d\aa{} ocks\aa{} 
vilja den, och taga vad de \textit{vill} ha. Frihetens helighet och alla 
m\"ojliga bevis f\"or denna helighet skall aldrig f\"orskaffa dem densamma: 
lamenterande och petitionerande anst\aa{}r ocks\aa{} blott tiggare.

Moralisten \"ar n\"odv\"andigt bornerad d\"arigenom att han icke k\"anner 
n\aa{}gon annan fiende \"an den "{}osedlige"{}. "{}Den, som icke \"ar sedlig, 
\"ar osedlig!"{}, och d\"armed nedrig, f\"oraktlig o.s.v. D\"arf\"or kan 
moralisten aldrig f\"orst\aa{} egoisten. \"Ar icke ett ohelgat samlag en 
osedlighet? Moralisten m\aa{} v\"anda sig hur han vill, han m\aa{}ste 
\"and\aa{} stanna vid denna dom: Emilia Galotti l\"at sitt liv f\"or denna 
moraliska sanning. Och det \"ar sannt, det \"ar en osedlighet. En dygdig 
flicka m\aa{}ste bliva en gammal jungfru; en dygdig man m\aa{}ste tillbringa 
sin tid med att sl\aa{}ss med sina naturliga drifter tills han m\"ojligen 
n\aa{}r att stympa dem; han m\aa{}ste f\"or dygdens skull kastrera sig, som 
den helige Origenes f\"or himmelens skull. Han \"arar d\"arigenom det heliga 
\"aktenskapet, den heliga kyskheten som okr\"ankbar, som -- moraliskt. 
Okyskhet kan aldrig bliva en sedlig handling. Om moralisten d\"omer \"an 
s\aa{} tolerant och urskuldande s\aa{} \"ar och f\"orblir det dock en 
f\"orseelse, en f\"orsyndelse mot en moralisk lag, det h\"aftar outpl\aa{}nlig 
smuts vid den. Som kyskheten f\"orr h\"orde till ordensl\"oftet, s\aa{} h\"or 
den numera till den sedliga vandeln. Kyskhet \"ar n\aa{}got -- gott. -- F\"or 
egoisten d\"aremot \"ar kyskheten intet gott, f\"orutom vilken han icke kan 
klara sig i livet: den ang\aa{}r honom icke. Vad f\"oljer h\"arav f\"or 
moralisten? Att han f\"orvisar egoisten till den enda klass av m\"anniskor, 
som han k\"anner utom de sedliga, till den -- osedliga. Han kan icke annat; 
han m\aa{}ste betrakta egoisten, som omoralisk i alla de f\"orh\aa{}llande, 
d\"ar han icke aktar moralen. Gjorde han icke detta, s\aa{} vore han en 
fr\aa{}n moralen fr\aa{}nfallen, utan att tillst\aa{} det f\"or sig sj\"alv; 
han vore icke l\"angre n\aa{}gon moralisk m\"anniska. Man b\"or icke l\aa{}ta 
vilseleda sig av de falska f\"oreteelser, som i v\aa{}ra dagar alls icke 
h\"ora till s\"allsyntheterna, utan bet\"anka, att den, som ber\"ovar 
sedligheten n\aa{}got, lika litet kan r\"aknas till de sannt moraliska, som 
Lessing kunde vara from kristen, d\aa{} han i den bekanta parabeln liknar den 
kristna religionen, s\aa{}v\"al som den muhammedanska och judiska vid en 
"{}o\"akta ring"{}. Ofta ha m\"anniskorna redan kommit l\"angre \"an de 
v\aa{}ga tillst\aa{} f\"or sig sj\"alva. -- F\"or Sokrates skulle det ha varit 
en osedlighet -- eftersom han stod p\aa{} moralens bildningsgrad -- om han 
f\"oljt Kritons f\"orf\"oriska r\aa{}d och dragit sig undan f\"angelset; att 
stanna kvar, var det enda moraliska. Och det skulle varit osedligt blott 
d\"arf\"or, att Sokrates var -- en sedlig m\"anniska. De "{}sedesl\"osa, 
h\"ansynsl\"osa"{} revolutionsm\"annen d\"aremot hade svurit Ludvig XVI 
trohet, men dekreterade \"and\aa{} hans avs\"attning, ja, hans d\"od. Denna 
handling var en osedlighet \"over vilken de sedliga fasa i all evighet.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Allt detta tr\"affar emellertid blott mer eller mindre den "{}borgerliga 
moralen"{} p\aa{} vilken de friare se ned med f\"orakt. De \"aro emellertid, 
liksom borgerligheten \"overhuvudtaget, vilken \"ar deras egentliga grund, 
\"annu alltf\"or litet befriade och avl\"agsna fr\aa{}n den religi\"osa 
himmelen, f\"or att icke kritikl\"ost och utan vidare omplantera dess lagar 
p\aa{} sin egen jord, ist\"allet f\"or att skapa en egen och sj\"alvst\"andig 
l\"ara. Helt annorledes tar sig moralen ut, n\"ar den n\aa{}tt till medvetande 
om sin v\"ardighet och upph\"ojer sin princip: m\"anniskans v\"asen eller 
"{}m\"anniskan"{} till enda grundprincip. De, som ha arbetat sig fram till ett 
s\aa{} best\"amt medvetande, bryta fullst\"andigt med religionen, vars Gud 
icke l\"angre l\"amnas n\aa{}gon plats vid sidan om "{}m\"anniskan"{}, och 
liksom de genomborra statsskeppet, s\aa{} s\"onderbryta de ocks\aa{} den 
"{}sedlighet"{}, som blott kan trivas i staten, och kunna f\"oljaktligen icke 
ens l\"angre bruka dess namn. Ty vad dessa "{}kritiska"{} kalla sedlighet, 
skiljer sig skarpt fr\aa{}n den s\aa{} kallade "{}borgerliga eller politiska 
moralen"{}, och m\aa{}ste f\"orefalla statsborgarna, som en "{}tygel- och 
sinnesl\"os frihet"{}. Men i grunden har denna moral blott principens 
renhet"{} i f\"orhand, vilken nu, befriad fr\aa{}n sin f\"ororening med det 
religi\"osa, har kommit till allmakt i sin luttrade form som -- 
"{}m\"ansklighet"{}. D\"arf\"or kan man icke f\"orundra sig, att \"aven namnet 
sedlighet bibeh\aa{}llits j\"amte andra, s\aa{}som frihet, humanitet, 
sj\"alvmedvetande o.s.v. och blott f\"orsetts med tillsatsen "{}fri"{} 
sedlighet, alldeles som staten \aa{}ter kommer att uppst\aa{} som "{}fri 
stat"{}, eller m\aa{}h\"anda som "{}fritt samh\"alle"{}.

Emedan denna till m\"ansklighet full\"andade sedlighet fullst\"andigt avskiljt 
sig fr\aa{}n religionen, s\aa{} finnes det ingenting som hindrar henne, att 
p\aa{} egen hand vara religion. Ty mellan religion och sedlighet f\"orefinnes 
en skillnad blott s\aa{} l\"ange, som v\aa{}rt f\"orh\aa{}llande till 
m\"anniskov\"arlden blir helgatoch reglerat genom v\aa{}rt f\"orh\aa{}llande 
till ett \"overm\"anskligt v\"asen, eller s\aa{} l\"ange v\aa{}rt handlande 
\"ar ett handlande "{}f\"or Guds skull"{}. Kommer det d\"aremot s\aa{} 
l\aa{}ngt, att "{}m\"anniskan \"ar m\"anniskans h\"ogsta v\"asen"{}, s\aa{} 
f\"orsvinner denna olikhet, och sedligheten utvecklar sig till -- religion, 
genom att ryckas bort fr\aa{}n sin underordnade st\"allning. Det h\"ogre 
v\"asen, som \"anda hittills underordnats det h\"ogsta v\"asendet, 
m\"anniskan, har nu stigit till den absoluta h\"ojden och vi f\"orh\aa{}lla 
oss till henne, som till det h\"ogsta v\"asendet, d.v.s. religi\"ost. 
Sedlighet och fromhet \"ar nu lika synonymt som vid kristendomens b\"orjan. 
Och blott emedan det h\"ogsta v\"asendet blivit ett annat, heter en helig 
vandel icke l\"angre "{}helig"{} utan "{}m\"ansklig"{}. Har sedligheten 
segrat, s\aa{} har det intr\"att ett fullst\"andigt ombyte av herrar.

Efter trons f\"ornekande anser sig Feuerbach l\"opa in i den f\"oregivit 
s\"akrare \textit{k\"arlekens} hamn. "{}Den f\"orsta och h\"ogsta lagen 
m\aa{}ste vara m\"anniskans k\"arlek till m\"anniskan. \textit{Homo homoni 
Deus est} -- detta \"ar den yppersta praktiska grundsatsen -- detta \"ar 
v\"arldshistoriens v\"andpunkt"{}.\footnote{Wesen des Christentums, 2 uppl. s. 
402.} Men egentligen \"ar blott Gud f\"or\"andrad; \textit{Deus}, k\"arleken 
\"ar kvar. D\"ar k\"arleken till den \"overm\"anskliga guden, h\"ar k\"arleken 
till den m\"anskliga guden, till \textit{homo} som \textit{Deus}. M\"anniskan 
\"ar mig allts\aa{} -- helig. Och allt sannt m\"anskligt \"ar mig -- heligt! 
"{}\"Aktenskapet \"ar genom sig sj\"alv heligt. Och s\aa{} \"ar det med alla 
sedliga f\"orh\aa{}llanden. \textit{Helig} \"ar dig v\"anskapen och m\aa{}ste 
s\aa{} vara, \textit{helig} \"ar egendomen, \textit{helig} varje m\"anniskas 
v\"al, men helig \textit{i och f\"or sig sj\"alv}"{}.\footnote{Sid. 403.} Har 
man h\"ar icke \aa{}ter pr\"asten? Vem \"ar hans Gud? M\"anniskan! Vad \"ar 
det gudomliga? Det m\"anskliga! P\aa{} s\aa{} s\"att har predikatet blott 
f\"orvandlat sig till subjekt och ist\"allet f\"or satsen "{}Gud \"ar 
k\"arleken"{} heter det "{}k\"arleken \"ar gudomlig"{}, ist\"allet f\"or 
"{}Gud har blivit m\"anniska"{} -- "{}m\"anniskan har blivit Gud"{}, o.s.v. 
Det \"ar blott en ny -- \textit{religion}. "{}Alla sedliga f\"orh\aa{}llanden 
\"aro blott moraliska och bliva blott v\aa{}rdade med moraliskt sinne, d\aa{} 
de genom sig sj\"alva (utan religi\"os helgelse genom pr\"astens 
v\"alsignelse) g\"alla som \textit{religi\"osa}"{}. Feuerbachs sats: teologien 
\"ar antropologi, betyder blott: "{}religionen m\aa{}ste vara etik, endast 
etiken \"ar religion"{}.

Feuerbach \aa{}stadkommer \"overhuvudtaget blott en omflyttning av subjekt och 
predikat, ett f\"oretr\"adesgivande \aa{}t det senare. Men d\aa{} han sj\"alv 
s\"ager: "{}K\"arleken \"ar icke helig d\"arigenom (och har aldrig d\"arigenom 
g\"allt helig f\"or m\"anniskan) att det \"ar ett predikat till Gud, utan det 
\"ar ett Guds predikat, emedan det i och f\"or sig helt igenom \"ar 
gudomligt"{}, s\aa{} borde han f\"orst\aa{} att kampen m\aa{}ste \"oppnas mot 
predikatet sj\"alv, mot k\"arleken och alla heligheterna. Hur kunde han hoppas 
att v\"anda m\"anniskan fr\aa{}n Gud, om han kvarl\"amnade det gudomliga? Och 
har f\"or henne, som Feuerbach sj\"alv s\"ager, icke Gud sj\"alv varit det 
huvudsakliga, utan blott hans predikat, s\aa{} kunde han ju mycket v\"al 
\"annu l\aa{}tit henne beh\aa{}lla glittret, d\aa{} ju den egentliga k\"arnan 
\"and\aa{} blev kvar. Han erk\"anner ocks\aa{}, att det f\"or honom blott 
"{}handlar om ett f\"ornekande av en illusion"{},\footnote{Sid. 408.} men 
menar \"and\aa{} att denna v\"arkar "{}i grunden f\"ord\"arvligt p\aa{} 
m\"anniskan, d\aa{} till och med k\"arleken, det innersta, sannaste 
sinnelaget, blev osynlig, illusorisk genom religiositeten, d\"arigenom att de 
religi\"osa blott \"alska m\"anniskan f\"or Guds skull; allts\aa{}, blott 
skenbart \"alska m\"anniskan, i v\"arkligheten blott \"alska Gud"{}. 
F\"orh\aa{}ller det sig annorledes med den sedliga k\"arleken? \"Alskar hon 
m\"anniskan, \textit{denna} m\"anniskan f\"or \textit{denna} m\"anniskans 
skull, eller f\"or moralens skull, f\"or "{}m\"anniskans"{} skull, allts\aa{} 
-- homo homini Deus -- f\"or Guds skull?

\begin{center}
--------------------\end{center}


Det bornerade har \"annu en m\"angd formella sidor, av vilka det kunde vara 
nyttigt att h\"ar antyda ett par.

S\aa{} \"ar \textit{sj\"alvf\"ornekelsen} gemensam f\"or b\aa{}de de heliga 
och oheliga, de rena och orena. Den orene f\"ornekar alla "{}b\"attre 
k\"anslor"{}, all skam, ja den naturliga r\"adslan och f\"oljer blott de honom 
beh\"arskande beg\"aren. Den rene f\"ornekar sina naturliga f\"orh\aa{}llanden 
till v\"arlden ("{}f\"ornekar v\"arlden"{}) och f\"oljer blott de honom 
beh\"arskande \"onskningarna. Driven av guldt\"orst f\"ornekar den girige alla 
sinnets f\"ormaningar, all hedersk\"ansla, all mildhet och all medk\"ansla: 
han kastar bort alla h\"ansyn, han rives bort av beg\"aren. P\aa{} samma 
s\"att med den helige. Han g\"or sig till "{}l\"oje f\"or v\"arlden"{}, \"ar 
h\aa{}rdhj\"artad och omutlig, ty han rives bort av fordringarna. Liksom den 
ohelige f\"ornekar \textit{sig} \textit{sj\"alv} f\"or mammon, s\aa{} 
f\"ornekar sig den helige f\"or Gud och den gudomliga lagen. Vi leva nu i en 
tid, d\"ar de heligas \textit{of\"orsk\"amdhet} dagligen blir mera k\"and och 
uppdagad, varigenom de samtidigt bli tvungna, att dagligen mera blottst\"alla 
och avkl\"ada sig sj\"alva. \"Overstiges icke of\"orsk\"amdheten och dumheten 
av de sk\"al, med vilka man s\"oker motv\"arka "{}tidens framsteg"{}, redan 
alla gr\"anser och f\"orv\"antningar? Men det m\aa{}ste vara s\aa{}. De 
sj\"alvf\"ornekande m\aa{}ste, som heliga, g\aa{} samma v\"ag som de 
icke-heliga, och liksom dessa tid efter tid f\"orsjunka i sj\"alvf\"ornekande 
gemenhet och \textit{nedrighet}, s\aa{} m\aa{}ste de f\"orra uppstiga till den 
m\"ast van\"arande \textit{upph\"ojdhet}. Jordens mammon och himmelens 
\textit{Gud} fordra b\aa{}da precis samma grad av -- sj\"alvf\"ornekande. Den 
gemene, som den \"arbare, str\"acker sig efter en "{}godhet"{}, den f\"orre 
efter det materiella, den senare efter det ideella, det s\aa{} kallade 
"{}h\"ogsta goda"{}. B\aa{}da komplettera slutligen varandra, i det den 
"{}materiellt sinnade"{} offrar allt \aa{}t en ideell skugga, sin 
\textit{f\aa{}f\"anga}, den "{}andligt sinnade"{} en materiell njutning, sin 
\textit{v\"allevnad}.

De som l\"agga m\"anniskorna oegennyttighet p\aa{} hj\"artat, tro sig s\"aga 
n\aa{}got oerh\"ort viktigt. Vad mena de d\"armed? F\"ormodligen n\aa{}gonting 
liknande som "{}sj\"alvf\"ornekelse"{}. Men vem \"ar detta \textit{sj\"alv}, 
som skall f\"ornekas och icke f\aa{}r ha n\aa{}gon nytta? Det synes vara du 
sj\"alv. Och till vems nytta rekommenderar man dig detta oegennyttiga 
sj\"alvf\"ornekande? \AA{}terigen till nytta och fromma f\"or \textit{dig}, 
blott att du skaffar dig din "{}sanna nytta"{} genom oegennyttighet.

\textit{Dig} skall du nytta, och \"and\aa{} m\aa{} du icke s\"oka \textit{din} 
nytta.

Man h\aa{}ller m\"anniskans v\"alg\"orare f\"or oegennyttig, en franker, som 
stiftade Vita huset, en O'Connell som outtr\"ottligt arbetade f\"or sitt 
irl\"andska folk; men ocks\aa{} \textit{fanatikern}, vilken, som den helige 
Bonifacius, s\"atter in sitt liv f\"or hednamissionen, eller som Robespierre, 
offrar allt f\"or dygden, liksom K\"orner d\"or f\"or Gud, kung och 
f\"adernesland. D\"arf\"or f\"ors\"oka bland andra O'Connells motst\aa{}ndare 
att framst\"alla honom som egennyttig eller vinningslysten, till vilket 
O'Connell-r\"antan synes giva dem orsak; ty lyckades det blott att 
misst\"ankligg\"ora hans oegennyttighet, s\aa{} skillde de honom snart 
fr\aa{}n sina anh\"angare.

Vad skulle de emellertid kunna bevisa annat \"an, att O'Connell arbetade 
p\aa{} ett annat \textit{m\aa{}l} \"an det f\"oregivna? Men han m\aa{} 
efterstr\"ava p\"anningvinst eller folkbefrielse, s\aa{} st\aa{}r dock i ena 
som andra fallet fast, att han efterstr\"avar ett m\aa{}l och till och med 
\textit{sitt} m\aa{}l. Egennytta i ena som andra fallet; blott det att hans 
nationella egennytta \textit{ocks\aa{} kom andra} till godo och d\"armed blev 
\textit{samh\"allsnyttig}.

Men \"ar nu oegennyttigheten ov\"arklig och aldrig f\"or handen? Tv\"artom, 
ingenting \"ar vanligare! Man kan till och med kalla den en den civiliserade 
v\"arldens modeartikel, som man h\aa{}ller f\"or att vara s\aa{} oumb\"arlig, 
att man, om den kostar f\"or mycket i solid form, \aa{}tminstone s\"oker 
h\"olja sig i dess glittersken och hycklar oegennytta. Var b\"orjar 
oegennyttan? Just d\"ar, d\"ar ett m\aa{}l upph\"or att vara \textit{v\aa{}rt} 
m\aa{}l och v\aa{}r \textit{egendom}, med vilket vi, som \"agare, kunna 
f\"orfara efter godtycke; d\"ar det blir ett fixt m\aa{}l eller en -- fix ide, 
d\"ar det b\"orjar entusiasmera, h\"anf\"ora, fanatisera oss; kort och gott, 
d\"ar det v\"adjar till v\aa{}r r\"attsk\"ansla och blir -- v\aa{}r herre. Man 
\"ar icke oegennyttig s\aa{} l\"ange man h\aa{}ller m\aa{}let i sitt v\aa{}ld; 
man blir det f\"orst genom detta: h\"ar st\aa{}r jag och kan icke annat, alla 
besattas ordst\"av. Man blir det genom ett \textit{heligt} \"andam\aa{}l, 
genom den motsvarande heliga ivern.

Jag \"ar icke oegennyttig, s\aa{} l\"ange m\aa{}let blir mitt \textit{eget}, 
och jag, ist\"allet f\"or att h\"angiva mig till ett blint medel f\"or dess 
fullf\"oljande, snarare st\"andigt st\"aller det ifr\aa{}ga. Min iver 
beh\"over icke d\"arf\"or vara mindre \"an den fanatiska, men jag blir 
samtidigt nyktert kall gent emot den, otroende och dess of\"orsonlige fiende; 
jag blir dess \textit{domare} emedan jag \"ar dess \"agare.

Oegennyttigheten frodas yppigt s\aa{} l\aa{}ngt besattheten r\"acker; lika 
mycket av dj\"avulsbesatthet, som av den gode andens. H\"ar last, d\aa{}rskap 
o.s.v., d\"ar \"odmjukhet, uppoffring o.s.v.

Varth\"an skulle man kunna blicka, utan att m\"ota sj\"alvf\"ornekelsens 
offer? Mitt emot mig sitter en flicka, som kanske redan sedan tio \aa{}r 
bringat sin sj\"al blodiga offer. \"Over den yppiga gestalten b\"ojer sig ett 
tr\"ott huvud och bleka kinder f\"orr\aa{}da hennes ungdoms l\aa{}ngsamma 
f\"orbl\"odning. Arma barn, hur ofta m\aa{}tte icke lidelserna ha klappat 
p\aa{} ditt hj\"arta och de rika ungdomskrafterna pockat p\aa{} sin r\"att! 
N\"ar ditt huvud vilade sig i de mjuka kuddarna, hur darrade d\aa{} icke din 
vaknande natur i dina lemmar, hur sp\"ande d\aa{} icke blodet dina \aa{}dror 
och lj\"oto eldiga fantasier, v\"allustens glans i dina \"ogon. D\aa{} visade 
sig sj\"alens sp\"oke och dess salighet. Du f\"orskr\"acktes, dina h\"ander 
kn\"apptes samman, ditt t\aa{}rade \"oga riktade blicken upp\aa{}t, du -- bad. 
Naturens storm f\"orstummades, vindstilla gled h\"an \"over dina beg\"ars 
ocean, ur de sv\"allande lemmarna flydde sp\"anningen obem\"arkt, i hj\"artat 
stillades de larmande v\aa{}gorna, de sammankn\"appta h\"anderna f\"ollo 
motst\aa{}ndsl\"ost och kraftl\"osa i sk\"otet, ett sakta, sista ack kom 
st\"onande \"over l\"apparna och -- \textit{sj\"alen var lugn}. Du insomnar 
f\"or att i morgon vakna till en ny kamp och till en ny -- b\"on. Redan kyler 
f\"orsakelsens vana dina beg\"ars hetta och din ungdoms rosor blekna i -- din 
salighets bleksot. Sj\"alen \"ar r\"addad, m\aa{} kroppen f\"org\aa{}s! O 
Lais, o Ninon, hur gjorde ni icke v\"al i att f\"orsm\aa{} denna bleka dygd. 
En fri grisett emot \textit{tusen} gr\aa{}nade i jungfrudygden!

De fixa id\'eerna framtr\"ada ocks\aa{} som "{}grundsats, princip, 
st\aa{}ndpunkt"{} och dylikt. Archimedes fordrade en st\aa{}ndpunkt utom 
v\"arlden f\"or att kunna r\"ora sig. Efter denna st\aa{}ndpunkt s\"okte 
m\"anniskorna fortfarande och en var intog den, s\aa{} gott han 
f\"orm\aa{}dde. Denna fr\"ammande st\aa{}ndpunkt \"ar \textit{andens} v\"arld, 
id\'eens, tankens, begreppens, v\"asendets v\"arld o.s.v.; det \"ar 
\textit{himmelen}. Himmelen \"ar den "{}st\aa{}ndpunkt"{}, fr\aa{}n vilken 
jorden s\"attes i r\"orelse, det jordiska livet blir \"oversk\aa{}dat och -- 
f\"oraktat. Att f\"ors\"akra sig om himmelen, att intaga den himmelska 
st\aa{}ndpunkten fast och evigt, hur sm\"artsamt och outtr\"ottligt har icke 
m\"anskligheten k\"ampat d\"arefter.

Kristendomen har efterstr\"avat att l\"osa oss fr\aa{}n naturbest\"amningen 
(best\"ammelsen genom naturen), fr\aa{}n beg\"aren som drift, varmed den velat 
l\"osa m\"anniskan fr\aa{}n att best\"ammas av sina beg\"ar. D\"ari ligger 
dock icke, att \textit{hon} icke skall \textit{\"aga} n\aa{}gra beg\"ar, men 
att beg\"aren icke skall \"aga henne, att de icke skola bli fixa, 
obetvingeliga, ouppl\"osliga. Men om vi nu kunde anv\"anda det, som 
kristendomen (religionen) k\"ort fram mot beg\"aren, kunde vi d\aa{} icke 
anv\"anda det p\aa{} dess egen f\"oreskrift, att \textit{anden} (tanken, 
f\"orest\"allningen, id\'een, tron, o.s.v.) skulle best\"amma oss, kunde vi 
d\aa{} icke fordra, att \"aven anden eller f\"orest\"allningen, id\'een icke 
best\"amde oss, icke fick bli fix, oantastbar, \textit{helig}? D\aa{} gick det 
l\"ost p\aa{} \textit{andens uppl\"osning}, allt t\"ankande, alla 
f\"orest\"allningars uppl\"osning.

Liksom det f\"orut m\aa{}ste heta: Vi skola visserligen ha beg\"ar, men 
beg\"aren skola icke ha oss, s\aa{} skulle det nu heta: vi skola visserligen 
ha \textit{ande}, men anden skall icke ha oss. Synes det senare fattas ett 
r\"att sinne, s\aa{} kan man blott erinra sig hur en tanke hos m\aa{}nga blir 
till en "{}maxim"{}, varigenom de sj\"alva r\aa{}ka i dess f\aa{}ngenskap, 
s\aa{} att icke de \"aga maximen, utan snarare denna \"ager dem. Och med 
maximen ha de \aa{}ter en "{}fast st\aa{}ndpunkt"{}. Katekesens st\aa{}ndpunkt 
blir utan vidare v\aa{}r \textit{grundsats} och t\aa{}l inget f\"orkastande. 
Dess tanke eller -- ande har hela makten och ingen "{}k\"ottets"{} 
inv\"andning blir mera h\"ord. Men likv\"al kan jag endast med "{}k\"ottet"{} 
bryta andens tyranni; ty blott n\"ar en m\"anniska ocks\aa{} f\"ornimmer sitt 
k\"ott, f\"ornimmer hon sig helt, och blott, d\aa{} hon f\"ornimmer sig helt, 
\aa{}r hon k\"annande eller f\"ornuftig. Den kristne f\"ornimmer icke sin 
f\"orslavade naturs j\"ammer, utan lever i "{}\"odmjukhet"{}; d\"arf\"or 
murrar han icke mot den or\"att som sker hans \textit{person}: han tror sig ha 
tillr\"ackligt med "{}andefriheten"{}. Men f\aa{}r k\"ottet en g\aa{}ng ordet, 
och \"ar tonen s\aa{}dan, som den d\aa{} m\aa{}ste vara, "{}lidelsefull"{}, 
"{}oanst\"andig"{}, "{}ond"{} o.s.v., s\aa{} tror han sig f\"ornimma 
dj\"avulens r\"ost, r\"osten \textit{emot anden} (ty anst\"andighet, 
lidelsefullhet, v\"almening och dylikt \"ar ocks\aa{} -- ande), och ivrar med 
r\"atta d\"aremot. Han skulle icke vara kristen om han t\aa{}lte detta. Han 
lyssnar blott p\aa{} moralen och sl\aa{}r sedesl\"osheten p\aa{} munnen; han 
lyssnar blott till laglydigheten och kv\"aver det lagl\"osa ordet. Anden, 
moralen och laglydigheten h\aa{}ller honom f\aa{}ngen, en styv, ob\"ojlig 
herre. Det kalla de "{}andens herrad\"ome"{} -- det \"ar tillika andens 
\textit{st\aa{}ndpunkt}.

Och vem vilja nu de vanliga liberala herrarna befria? Efter vems frihet ropa 
och t\"orsta de? Efter \textit{andens}! Sedlighetens, laglighetens, 
fromhetens, gudsfruktans ande o.s.v. Det vilja de antiliberala herrarna 
ocks\aa{}, och hela striden dem emellan r\"or sig om f\"ordelen, om endast de 
senare skola ha ordet, eller ocks\aa{} de f\"orra skola erh\aa{}lla "{}andel i 
samma f\"ordel"{}. "{}\textit{Anden} blir b\aa{}das absoluta \textit{herre}, 
och de kivas blott om, vem som skall intaga den hierarkiska tronen, som 
tillkommer "{}herrens st\aa{}th\aa{}llare"{}. Det b\"asta i hela historien 
\"ar, att man lugnt kan se p\aa{} spelet med den f\"orvissning, att historiens 
vilda djur s\"onderriva varandra liksom naturens; deras ruttna kadaver j\"oder 
jorden f\"or -- v\aa{}ra frukter.

\begin{center}
--------------------\end{center}


N\"ar det \textit{sj\"alvt\"ankta} s\"attes som motsats till det 
\textit{ingivna}, s\aa{} f\"orsl\aa{}r icke den inv\"andningen, att vi icke 
kunna vara i besittning av det isolerade, utan besitta allt i 
v\"arldssammanhanget, allts\aa{} genom mottagandet av intryck fr\aa{}n 
v\aa{}ra omgivningar, d\"armed hava det som "{}ingivet"{}; ty det \"ar ett 
stort avst\aa{}nd mellan de k\"anslor och tankar, som \textit{v\"ackas till 
liv} i mig genom j\"amf\"orelser och de, som bli mig ingivna. Gud, 
od\"odlighet, frihet, m\"ansklighet, o.s.v. inpr\"antas i oss fr\aa{}n 
barndomen som k\"anslor och tankar, vilka mer eller mindre kraftigt s\"atta 
v\aa{}rt inre i r\"orelse, och antingen beh\"arskar oss omedvetet, eller kunna 
hos rikare framtr\"ada som system och konstv\"ark. Men de \"aro st\"andigt 
icke v\"ackta, utan ingivna tankar och k\"anslor, emedan vi m\aa{}ste tro och 
h\"anga fast vid dem. Att det absoluta m\aa{}ste existera, och att detta 
absoluta m\aa{}ste av oss upptagas, k\"annas och t\"ankas, st\aa{}r fast som 
tro hos dem, som anv\"anda all sin andes kraft f\"or att l\"ara och 
framst\"alla detsamma. \textit{K\"anslan} f\"or det absoluta best\aa{}r d\aa{} 
som n\aa{}got ingivet och visar sig h\"arefter som de m\aa{}ngfaldigaste 
uppenbarelser av sig sj\"alv. S\aa{} var den religi\"osa k\"anslan hos Klostop 
en ingiven, som blott konstn\"arligt uppenbarade sig i Messiaden. Hade 
d\"aremot den religi\"osa k\"anslan blott varit en sporre till k\"ansla och 
tanke, och hade han f\"orm\aa{}tt, att st\"alla sig fullt sj\"alvst\"andig 
emot den, skulle f\"oljden blivit en uppl\"osning och f\"ort\"aring av 
objektet, i st\"allet f\"or religi\"os h\"anf\"orelse. D\"arf\"or fortsatte 
han i sin mogna \aa{}lder blott sin barnsliga, i barndomen mottagna k\"ansla 
och f\"orsl\"osade sin mandoms kraft med att upputsa sina barnsligheter.

Det avg\"orande \"ar allts\aa{}, om k\"anslorna \"aro mig ingivna, eller blott 
v\"ackta till liv hos mig. De senare \"aro egna, egoistiska, emedan de icke 
blivit inpr\"antade, f\"oresagda och p\aa{}trugade \textit{som k\"anslor}; men 
till de f\"orsta bl\aa{}ser jag upp mig, v\aa{}rdar dem i mig, som en arvedel, 
kultiverar dem och blir \textit{besatt} av dem. Vem skulle v\"al icke 
n\aa{}gon g\aa{}ng ha m\"arkt, medvetet eller omedvetet, att hela v\aa{}r 
uppfostran g\aa{}r ut p\aa{} att frambringa k\"anslor hos oss, d.v.s. ingiva 
oss k\"anslor, i st\"allet f\"or att \"overl\aa{}ta oss sj\"alva v\aa{}r 
uppfostran, hur den s\aa{} \"an m\aa{}tte utfalla. H\"ora vi Guds namn, s\aa{} 
skola vi k\"anna gudsfruktan, h\"ora vi det furstliga majest\"atet, s\aa{} 
skall det upptagas med v\"ordnad och underd\aa{}nighet, h\"ora vi moralen 
n\"amnas, s\aa{} skola vi tro oss h\"ora n\aa{}got oangripligt, h\"ora vi om 
den Onde skola vi rysa, o.s.v. Dessa k\"anslor \"aro de avg\"orande, och den, 
som f\"or exempel med v\"alvilja f\"ornimmer de "{}ondas"{} handlingar, 
m\aa{}ste "{}tuktas och uppfostras"{} med riset. P\aa{} s\aa{} s\"att 
fullproppade med \textit{ingivna k\"anslor} uppn\aa{} vi myndighets\aa{}ldern 
och bli "{}f\"orklarade myndiga"{}. V\aa{}r utrustning best\aa{}r av 
"{}upph\"ojda k\"anslor, h\"ogtidliga tankar, h\"anf\"orande grundsatser, 
eviga principer"{}, o.s.v. De unga \"aro myndiga n\"ar de kvittra som de 
gamla. Man hetsar dem genom skolan f\"or att l\"ara dem de gamla melodierna, 
och ha de dessa instoppade s\aa{} f\"orklarar man dem myndiga.

Vi \textit{v\aa{}ga icke}, att vid varje sak och varje namn, som m\"oter oss, 
k\"anna vad vi d\"arvid skulle kunna och skulle vilja k\"anna. Vi v\aa{}ga 
exempelvis icke vid Guds namn t\"anka n\aa{}got l\"ojligt, icke k\"anna 
n\aa{}got vanv\"ordigt, utan \"ar det oss f\"oreskrivet och ingivet vad och 
hur vi d\"arvid skola t\"anka och k\"anna.

Det \"ar \textit{sj\"alssorgens} mening, att min sj\"al eller min ande skall 
best\"ammas av vad anden finner r\"att, icke av vad jag sj\"alv skulle vilja. 
Hur ringa m\"oda skulle det icke kosta, \aa{}tminstone vid detta eller annat 
namn, att s\"akra sig en \textit{egen} k\"ansla och skratta alla dem i 
ansiktet, som vid sitt tal v\"anta heliga miner och ett v\"ordigt ansikte av 
oss. Det ingivna \"ar oss \textit{fr\"ammande}, \"ar icke eget och d\"arf\"or 
\"ar det "{}heligt"{} och det \"ar sv\aa{}rt att komma fr\aa{}n den inpiskade 
respekten.

I v\aa{}ra dagar h\"or man ocks\aa{} "{}allvaret"{} \aa{}ter prisas, 
"{}allvaret vid h\"ogviktiga f\"orem\aa{}l och f\"orhandlingar"{}, det 
"{}germanska allvaret"{}, o.s.v. Detta slags allvar visar oss tydligt hur 
gammal och allvarig narraktigheten och besattheten redan har blivit. Ty det 
finnes ingenting allvarligare \"an narren, som n\aa{}tt till k\"arnan av sin 
narraktighet: d\aa{} f\"orst\aa{}r han av lutter iver icke l\"angre n\aa{}got 
sk\"amt.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\subsection[\S{}3. Hierarkiet]{\centering \S{}3. HIERARKIET.}

De historiska reflexionerna \"over v\aa{}rt mongold\"ome, som jag h\"ar vill 
episodiskt inl\"agga, g\"or jag icke med anspr\aa{}k p\aa{} grundlighet eller 
ens p\aa{}litlighet, utan blott d\"arf\"or, att de synas mig kunna bidraga 
till f\"ortydligande av det \"ovriga.

V\"arldshistorien, vars gestaltning egentligen fullst\"andigt tillh\"or de 
kaukasiska m\"anniskostammarna, synes hittills hava genomlupit tv\"anne 
kaukasiska v\"arlds\aa{}ldrar, i vilken f\"orsta vi haft att arbeta oss 
fr\aa{}n v\aa{}r medf\"odda \textit{negeraktighet}, p\aa{} vilket i den andra 
f\"oljde \textit{mongolaktigheten} (kinesd\"omet), som likaledes slutligen 
m\aa{}ste f\aa{} en \"anda med f\"orskr\"ackelse. Negeraktigheten 
framst\"aller \textit{\aa{}lderdomen}, tiden f\"or beroendet av 
\textit{tingen}; mongolaktigheten tiden f\"or beroendet av tankarna, de 
\textit{kristliga}. Framtiden \"ar det f\"orbeh\aa{}llet att s\"aga: Jag \"ar 
\"agare av tingens v\"arld och jag \"ar \"agare av andens v\"arld.

I den negeraktiga v\"arlds\aa{}ldern infaller Sesostris t\aa{}g och Egyptens 
och Nordafrikas betydelse \"overhuvud. Den mongolaktiga v\"arlds\aa{}ldern 
tillh\"or hunner- och mongolt\aa{}gen.

\textit{Mitt} v\"arde kan om\"ojligt bliva h\"ogt uppskattat s\aa{} l\"ange 
den h\aa{}rda diamanten icke-jaget st\aa{}r s\aa{} v\aa{}ldsamt h\"ogt i pris, 
som fallet var s\aa{}v\"al med Gud, som med v\"arlden. Icke-jaget \"ar \"annu 
allt f\"or obetvingeligt f\"or att kunna bliva f\"orst\"ort och absorberat av 
mig; snarare krypa m\"anniskorna blott omkring p\aa{} denna or\"orliga, d.v.s. 
p\aa{} denna \textit{substans}, med nitisk verksamhet, liksom snyltdjuren 
p\aa{} en kropp fr\aa{}n vars saft de h\"amta n\"aring, utan att dock 
f\"ort\"ara densamma. Det \"ar ohyrans iver och mongolens verksamhet. Hos 
kinesen blir ju allt vid det gamla och ingenting "{}v\"asentligt"{} eller 
"{}substantiellt"{} \"ar underkastat n\aa{}gon f\"or\"andring.

F\"oljaktligen ha alla f\"or\"andringar i v\aa{}r mongoliska tids\aa{}lder 
blott varit reformatoriska, renoverande, icke destruktiva eller f\"ort\"arande 
och f\"orst\"orande. Substansen, objektet \textit{f\"orbliver}. All v\aa{}r 
v\"arksamhet var blott myrv\"arksamhet och loppspr\aa{}ng, jonglerkonster 
p\aa{} det objektivas or\"orliga sn\"ore, dagsv\"arke under det 
of\"or\"anderligas eller "{}evigas"{} herrad\"ome. Kineserna \"aro v\"al det 
mest \textit{positiva} folket, medan de \"aro fullst\"andigt nedgr\"avda i 
f\"oreskrifter; men \"aven den kristna v\"arlds\aa{}ldern har icke kommit bort 
fr\aa{}n det positiva, d.v.s. fr\aa{}n den "{}inskr\"ankta friheten"{}, 
"{}friheten inom vissa skrankor"{}. P\aa{} den mest framskjutna 
bildningsgraden f\"ortj\"anar denna verksamhet namn av \textit{vetenskap}, 
arbetandet p\aa{} en fast f\"oruts\"attning, en oomkullkastbar 
\textit{hypotes}.

I sin f\"orsta och oklaraste form framtr\"ader sedligheten som \textit{vana}. 
Att handla efter sitt lands seder och vanor -- \"ar d\aa{} att vara sedlig. 
D\"arf\"or blir ett rent sedligt handlande, en klar of\"orfalskad sedlighet, 
ut\"ovad p\aa{} det enklaste s\"att i Kina; man stannar vid de gamla vanorna 
och sederna och hatar varje nyhet, som en med d\"oden straffv\"ard 
f\"orbrytelse. Ty \textit{nyheten} \"ar \textit{vanans, st\aa{}ndaktighetens, 
det gamlas} d\"odsfiende. Det finns ocks\aa{} i verkligheten intet tvivel om, 
att icke m\"anniskan genom vanan skyddar sig mot tingens n\"arg\aa{}ngenhet, 
mot v\"arlden och grundar sig en egen v\"arld, i vilken endast hon k\"anner 
sig hemmastadd, d.v.s. skapar sig en \textit{himmel}. Himmelen har d\aa{} 
inget annat inneh\aa{}ll \"an det, att den \"ar m\"anniskans egentliga hemort, 
d\"ar intet fr\"ammat l\"angre best\"ammer och beh\"arskar henne, inget 
jordiskt inflytande l\"angre g\"or henne fr\"ammad f\"or sig sj\"alv, kort 
sagt, d\"ar det jordiska slagget avkastats och kampen mot v\"arlden har funnit 
en \"anda, d\"ar ingenting l\"angre \"ar henne \textit{f\"ornekat}. Himmelen 
\"ar slutet p\aa{} \textit{f\"orsakelsen}, \"ar den \textit{fria njutningen}. 
D\"ar f\"ornekar m\"anniskan sig icke l\"angre n\aa{}gonting, emedan intet 
\"ar henne fr\"ammande och fientligt. Men vanan \"ar en "{}andra natur"{}, 
vilken avl\"oser och befriar m\"anniskan fr\aa{}n sin f\"orsta och 
ursprungliga naturlighet, genom att skydda henne mot dennas varje nyck. 
Kinesens utbildade vanor har s\"orjt f\"or alla eventualiteter, och f\"or allt 
\"ar "{}f\"orutsett"{}; vad som \"an m\aa{} komma, s\aa{} vet alltid kinesen 
hur han har att f\"orh\aa{}lla sig, och han beh\"over icke v\"anta och 
best\"amma sig efter omst\"andigheterna. Fr\aa{}n hans lugns himmel faller 
intet of\"orutsett \"over honom. Den sedligt invande och inlevde kinesen blir 
icke \"overraskad eller \"overrumplad. Han f\"orh\aa{}ller sig lugn gent emot 
allting, d.v.s. med samma sinne, emedan hans sinne \"ar skyddat genom hans 
gamla seders f\"orsiktighet och icke bringas ur fattning. P\aa{} bildningens 
eller kulturens trappsteg bestiger m\"anskligheten den f\"orsta pinnen i och 
med vanan, och d\aa{} hon f\"orest\"aller sig att genom kl\"attrandet till 
kulturen, hon samtidigt kl\"attrar till himmelen, kulturens rike eller den 
andra naturens rike, s\aa{} bestiger hon v\"arkligen det f\"orsta steget 
p\aa{} -- himmelsstegen.

Har mongold\"omet fastst\"allt tillvaron av andliga v\"asen, skapat en 
andev\"arld, en himmel, s\aa{} ha kaukasierna i \aa{}rtusende brottats med 
dessa andliga v\"asen f\"or att komma till botten med dem. Vad gjorde de v\"al 
annat \"an byggde p\aa{} mongolisk grund? De ha icke byggt p\aa{} sanden, utan 
i luften, ha brottats med det mongoliska, stormat den mongoliska himmelen. 
N\"ar skola de \"antligen f\"orst\"ora denna himmel? N\"ar skola de \"antligen 
bli \textit{v\"arkliga kaukasier} och finna sig sj\"alv. N\"ar skall 
"{}sk\"alens od\"odlighet"{}, som i senare tider trodde sig vara \"annu 
s\"akrare skyddad, d\aa{} den presenterade sig som "{}andens od\"odlighet"{}, 
\"antligen sl\aa{} om i "{}\textit{sj\"alens d\"odlighet}"{}?

Under den mongoliska rasens idoga brottning hade m\"anniskorna \textit{byggt 
en himmel}, tills de av den kaukasiska m\"anniskostammen \"overtogo den 
motsatta uppgiften, uppgiften att storma sedernas himmel, den 
\textit{himlastormande} v\"arksamheten. Att undergr\"ava alla m\"anskliga 
stadganden f\"or att p\aa{} den avr\"ojda byggnadsplatsen skapa nya och 
b\"attre, att f\"ord\"arva alla seder f\"or att i dess st\"alle st\"andigt 
s\"atta nyare och -- b\"attre seder, d\"artill inskr\"anktes hennes 
v\"arksamhet. \"Ar hon d\aa{} redan ren och v\"arkligen det, som hon str\"avat 
att vara, och uppn\aa{}r hon sitt sista syfte? Nej, hon \"ar under detta 
skapande en "{}b\"attre"{} men beh\"aftad med mongold\"omet. Hon stormar 
himmelen blott f\"or att \aa{}ter g\"ora en himmel, hon stormar en gammal makt 
blott f\"or att legitimera en ny makt, hon blott -- \textit{f\"orb\"attrar}. 
Likv\"al \"ar dock slutm\aa{}let -- hur ofta det \"an vid varje ny ansats 
m\aa{} f\"orsvinna f\"or blicken -- det v\"arkliga, fullbordade st\"ortandet 
av himmelen, sederna o.s.v., kort sagt den blott mot v\"arlden skyddade 
m\"anniskan, m\"anniskans \textit{isolering} eller \textit{innerlighet}. Genom 
kulturens himmel s\"oker m\"anniskan att isolera sig fr\aa{}n v\"arlden, bryta 
dess fientliga makt. Men denna himmelsisolering m\aa{}ste likaledes brytas, 
och himmelstormandets sanna slut \"ar -- himmelens st\"ortande, himmelens 
nedrivning. F\"orb\"attrandet och reformerandet \"ar kaukasierns mongold\"ome, 
emedan han d\"arigenom \aa{}ter p\aa{} nytt framst\"aller, vad som redan 
f\"orut var, n\"amligen en f\"oreskrift, ett allm\"angiltigt, en himmel. Han 
hyser den of\"orsonligaste fiendskap mot himmelen och bygger dock dagligen ny 
himmel: staplande himmel p\aa{} himmel trycker han blott ned den ena med den 
andra, judarnas himmel river ned grekernas, de kristna river ned judarnas, 
protestanternas f\"orst\"or katolikernas o.s.v. -- Stryka de himlastormande 
m\"anniskorna det kaukasiska blodet av sin mongolhud, s\aa{} bliva de 
sinnesm\"anniskor begravda under den oerh\"orda sinnesv\"arldens ruiner, den 
isolerade m\"anniskan under sin isolerade v\"arld, himlam\"anniskan under sin 
himmel. Och himmelen \"ar \textit{anderiket, andefrihetens} rike.

Himmelriket, andarnas och sp\"okenas rike, har funnit sitt r\"atta uttryck i 
den spekulativa filosofien. H\"ar blev det uttalat som tankens, begreppens och 
id\'eernas rike: himmelen \"ar befolkad av tankar och id\'eer, och 
"{}anderiket"{} blir s\aa{} den sanna v\"arkligheten.

Att vilja f\"orv\"arva anden frihet, det \"ar mongold\"ome, andefrihet \"ar 
mongolisk frihet, sinnesfrihet, moralisk, sedlig frihet o.s.v.

Man tar ordet "{}sedlighet"{}, som likbetydande med sj\"alvv\"arksamhet, 
sj\"alvbest\"amning. Blott detta inneslutes icke d\"ari och kaukasiern har 
snarare blott visat sig sj\"alvv\"arksam \textit{trots} sin mongoliska 
sedlighet. Den mongoliska himmelen, eller sederna, blev den fasta borgen, och 
blott d\"arigenom, att kaukasiern oupph\"orligt stormade mot denna borg, 
bevisade han sin sedlighet; hade han alls icke l\"angre haft att g\"ora med 
denna, hade han icke i denna haft sin st\"andige, okuvlige fiende, s\aa{} 
upph\"orde f\"orh\aa{}llandet till sederna och f\"oljaktligen sedligheten. Att 
hans sj\"alvv\"arksamhet allts\aa{} \"annu \"ar en sedlig, det \"ar just det 
mongolaktiga hos honom, \"ar ett tecken, att han i densamma \"annu icke kommit 
till sig sj\"alv. Den "{}sedliga sj\"alvv\"arksamheten"{} motsvarar 
fullst\"andigt den "{}religi\"osa och r\"attrogna filosofien"{}, den 
"{}konstitutionella monarkien"{}, den "{}kristliga staten"{}, "{}friheten inom 
vissa skrankor"{}, den "{}begr\"ansade pr\"assfriheten"{}, eller med en bild 
-- den p\aa{} sjukl\"agret f\"angslade hj\"alten.

M\"anniskan har f\"orst d\aa{} v\"arkligt \"overvunnit sitt sp\"oke, n\"ar hon 
har kraft att avl\"agga, icke blott sp\"oktron, utan ocks\aa{} tron p\aa{} 
anden.

Den som tror p\aa{} ett sp\"oke, s\aa{}v\"al som den, som tror p\aa{} anden, 
s\"oka b\aa{}da en \"oversinnlig v\"arld bakom den sinnliga, de skapa, kort 
sagt, och tro p\aa{} en \textit{annan} v\"arld, och denna andra v\"arld, deras 
andes produkt, \"ar en andlig v\"arld: deras sinne fatta icke och veta icke av 
n\aa{}gon annan, osinnlig v\"arld, blott deras ande lever i den. Utvecklingen 
fr\aa{}n denna mongoliska tro p\aa{} \textit{existensen av andliga v\"asen} 
dith\"an, att ocks\aa{} \textit{m\"anniskans egentliga} v\"asen m\aa{} vara 
hans \textit{ande}, \"ar icke sv\aa{}r, och att all omsorg m\aa{}ste inriktas 
p\aa{} dennas "{}fr\"alsning"{}. D\"armed blir inflytandet p\aa{} anden, det 
s\aa{} kallade moraliska inflytandet, garanterat.

Det \"ar d\"arf\"or i\"ogonfallande, att mongold\"omet representerar 
sinnlighetens fullkomliga r\"attsl\"oshet, osinnligheten och onaturen, och att 
synden och syndamedvetandet var v\aa{}r \aa{}rtusendel\aa{}nga mongoliska 
pl\aa{}ga.

Men vem skall \"aven uppl\"osa anden i sin \textit{intighet?} Han som medelst 
anden framst\"allde naturen som det \textit{intiga}, slutliga, 
f\"org\"angliga, allenast han kan ocks\aa{} avs\"atta anden till samma 
intighet: Jag kan det, envar bland er kan det, vilken som obegr\"ansat jag 
best\"ammer och skapar, med ett ord -- \textit{egoisten}.

\begin{center}
--------------------\end{center}

Inf\"or det heliga f\"orlorar man all maktk\"ansla och allt mod. Man 
f\"orh\aa{}ller sig mot detsamma \textit{\"odmjuk} och \textit{vanm\"aktig}. 
Och dock \"ar ingenting heligt genom sig sj\"alv, utan genom att jag 
f\"orklarar det heligt, genom mitt ord, min dom, mitt kn\"ab\"ojande, kort 
sagt genom mitt -- samvete.

Heligt \"ar allt, som b\"or vara otillg\"angligt f\"or egoisten, ober\"orbart, 
utom hans makt, d.v.s. \"over honom. Helig \"ar med ett ord varje -- 
samvetssak, ty "{}detta \"ar f\"or mig en samvetssak"{} betyder just: "{}detta 
h\aa{}ller jag heligt"{}.

F\"or sm\aa{}barn, liksom f\"or djur, existerar intet heligt, emedan man 
m\aa{}ste ha s\aa{} utvecklat f\"orst\aa{}nd, f\"or att kunna f\aa{} plats 
f\"or detta begrepp, att man kan skilja p\aa{} "{}gott och ont, ber\"attigat 
och ober\"attigat o.s.v. Blott vid en s\aa{}dan grad av reflexion eller 
f\"orst\aa{}nd -- religionens egentliga st\aa{}ndpunkt -- kan jag st\"alla den 
onaturliga (d.v.s. f\"orst genom t\"ankande frambrakta) v\"ordnaden, "{}den 
heliga fruktan"{} i den naturliga fruktans st\"alle. D\"artill fordras, att 
man anser n\aa{}gonting utom sig f\"or m\"aktigare, st\"orre, mera 
ber\"attigat, b\"attre o.s.v., d.v.s. att man erk\"anner en fr\"ammande makt, 
allts\aa{} icke blott k\"anner, utan uttryckligen erk\"anner, d.v.s. giver sig 
f\aa{}ngen, l\aa{}ter binda sig, h\"anger sig i \"odmjukhet, 
underd\aa{}nighet, underkastelse o.s.v. H\"ar sp\"okar hela sp\"okh\"aren av 
"{}kristliga dygder"{}.

Allt, f\"or vilket ni hyser respekt eller v\"ordnad, f\"ortj\"anar namn som 
heligt. Ni s\"aga ocks\aa{} sj\"alva, att ni b\"ara "{}helig fruktan"{} f\"or 
att antasta det.

"{}Om ingenting vore heligt f\"or m\"anniskorna, s\aa{} vore ju alla d\"orrar 
\"oppna f\"or den obegr\"ansade subjektiviteten, f\"or godtycket!"{} R\"adsla 
\"ar b\"orjan, och \"aven hos den r\aa{}aste m\"anniska kan man injaga 
fruktan; allts\aa{} redan h\"ar en damm f\"or hennes fr\"ackhet. Men med 
r\"adslan stannar alltid kvar beg\"aret att befria sig fr\aa{}n det fruktade 
genom list, bedr\"ageri, knep o.s.v. D\"aremot ligger i v\"ordnaden n\aa{}got 
helt annat. H\"ar blir icke blott fruktat utan ocks\aa{} \"arat; det fruktade 
har blivit till en innerlig makt, som jag icke kan undandraga mig. Jag \"arar 
detsamma, \"ar intagen av det, \"ar det tillgiven och tillh\"orig. Genom den 
\"ara jag visar detsamma, \"ar jag fullst\"andigt i dess v\aa{}ld och 
f\"ors\"oker icke en g\aa{}ng att bli fri fr\aa{}n det. Jag h\"anger fast vid 
det med trons hela kraft, jag \textit{tror}. Jag \"ar ett med det fruktade: 
"{}icke jag lever, utan det respekterade lever i mig!"{} Emedan anden, den 
o\"andliga, \"ar obegr\"ansad, \"ar den station\"ar, evig. Den nu till 
tillbedjan stegrade fruktan blir oantastbar: v\"ordnaden blir f\"orevigad, det 
respekterade blir f\"orgudat. M\"anniskan \"ar icke l\"angre skapande, utan 
l\"arande (vetande, forskande o.s.v.) d.v.s. sysselsatt med ett best\"amt 
\textit{f\"orem\aa{}l}, f\"ordjupande sig i detsamma, utan tillbakav\"andande 
till sig sj\"alv. F\"orh\aa{}llandet till detta f\"orem\aa{}l \"ar vetandets, 
utforskandets och begrundandets o.s.v., icke uppl\"osandets (avskaffandets 
o.s.v.). "{}M\"anniskan skall vara religi\"os"{}, det st\aa{}r fast; 
d\"arf\"or syssels\"atter man sig blott med fr\aa{}gan, hur man skall 
uppn\aa{} detta, vilket som \"ar religiositetens r\"atta sinne o.s.v. Helt 
annorledes st\"aller sig saken, om man st\"aller sj\"alva axiomet i fr\aa{}ga, 
betvivlar det, om det ocks\aa{} skulle st\"orta \"over hopen. Sedlighet \"ar 
ocks\aa{} en s\aa{}dan sedlig f\"orest\"allning: man m\aa{}ste vara sedlig, 
och vara det p\aa{} r\"att s\"att. P\aa{} sedligheten sj\"alv v\aa{}gar man 
icke tr\"anga med fr\aa{}gan, om hon icke sj\"alv \"ar en gyckelbild, ett 
fantom. Hon f\"orblir h\"ojd \"over alla tvivel, of\"or\"anderlig. Och s\aa{} 
fortg\aa{}r det med det heliga, steg f\"or steg, fr\aa{}n "{}heligt"{} till 
det "{}h\"ogsta heliga"{}.

\begin{center}
--------------------\end{center}

Man indelar vanligen m\"anniskorna i tv\aa{} klasser, de \textit{bildade} och 
de \textit{obildade}. De f\"orra syssels\"atta sig, s\aa{} framt de \"aro sitt 
namn v\"ardiga, med tanken, med anden, och fordra en underd\aa{}nig respekt 
f\"or de av dem erk\"anda tankarna, emedan de \"aro h\"arskande i den 
efterkristna tiden, vars princip just \"ar tanken. Stat, kejsare, kyrka, Gud, 
sedlighet, ordning o.s.v. \"aro s\aa{}dana tankar eller andar, som blott \"aro 
till f\"or anden. Ett vanligt, levande v\"asen, ett djur, bekymrar sig lika 
litet om dem som ett barn. Men de obildade \"aro ingenting annat \"an barn, 
och den, som blott bekymrar sig om sina livsf\"orn\"odenheter, \"ar likgiltig 
f\"or dessa andar; men emedan han ocks\aa{} \"ar svag emot dem, s\aa{} ligger 
han under f\"or deras makt och beh\"arskas av -- tankar. Detta \"ar 
hierarkiets betydelse.

\textit{Hierarki \"ar tankeherrad\"ome, andens herrad\"ome!}

Hierarkiska \"aro vi \"annu den dag i dag, undertryckta av dem, som st\"odja 
sig p\aa{} tankarna. Tankarna \"aro det heliga.

De bildade och obildade st\"ota st\"andigt samman, den bildade mot den 
obildade och tv\"artom, och icke blott som tv\aa{} skilda m\"anniskor, utan 
ocks\aa{} i en och samma m\"anniska. Ty ingen bildad \"ar s\aa{} bildad, att 
han icke skulle kunna finna gl\"adje i tingen, vara obildad, och ingen obildad 
\"ar helt utan tankar. Hos Hegel kom det \"antligen i dagen, vilken l\"angtan 
just de m\"ast bildade hysa till \textit{tingen}, och vilken avsky han hyser 
mot varje "{}ih\aa{}lig teori"{}. Hos honom skall tankarna fullst\"andigt 
motsvara v\"arkligheten, tingens v\"arld, och intet begrepp vara utan 
realitet. Detta f\"orskaffade Hegels system namn, att vara det m\"ast 
objektiva, som om tanken och tingen d\"ari firat sin f\"orening. Men i 
v\"arkligheten var det just tankens yttersta v\aa{}ldsamhet, dess h\"ogsta 
despotism och env\"alde, andens triumf, och d\"armed \textit{filosofiens} 
triumf. H\"ogre kan filosofien icke komma, ty det h\"ogsta \"ar \textit{andens 
env\"alde} -- andens allmakt.

De andliga m\"anniskorna \textit{s\"atta sig n\aa{}got i sinnet}, som skall 
realiseras. De ha \textit{begrepp} om k\"arlek, godhet och dylikt, som de 
vilja se \textit{f\"orv\"arkligade}; d\"arf\"or vilja de uppr\"atta ett 
k\"arlekens rike p\aa{} jorden, i vilket ingen mera handlar av egennytta, utan 
alla handla "{}av k\"arlek"{}. K\"arleken skall \textit{h\"arska}. Vad skall 
man v\"al kalla detta, som de satt sig i sinnet, om icke -- \textit{fixa 
id\'eer}? Det "{}\textit{sp\"okar} ju i deras huvud"{}. Det v\"arsta sp\"oket 
\"ar m\"anniskan. Man erinre sig ordspr\aa{}ket: "{}V\"agen till 
f\"ortappelsen \"ar stensatt med goda f\"oresatser"{}. F\"oresatsen att i sig 
fullst\"andigt f\"orv\"arkliga m\"anskligheten, att helt bliva m\"anniska, 
\"ar av dylik f\"ord\"arvlig art; h\"artill h\"ora f\"oruts\"attningarna att 
vara god, \"adel, k\"arleksfull o.s.v.

Bruno Bauer s\"ager i sina T\"ankv\"ardheter: "{}Denna borgarklass, som skulle 
erh\aa{}lla en s\aa{} fruktansv\"ard betydelse f\"or den nyare historien, \"ar 
icke f\"orm\"ogen till en enda uppoffrande handing, icke till h\"anf\"orelse 
f\"or en id\'e, icke till uppror; de giva sig icke h\"an f\"or n\aa{}got annat 
\"an sina medelm\aa{}ttiga intressen, d.v.s. de inskr\"anka sig alltid till 
sig sj\"alva och segra till slut blott genom sin massv\"arkan, med vilken de 
vetat att uttr\"otta lidelsen och h\"anf\"orelsen, genom sin ytlighet, med 
vilken de bem\"angt en del av de nya id\'eerna."{} Och vidare: "{}De ha 
tillgodogjort sig allena de revolution\"ara id\'eerna, f\"or vilka icke de, 
men lidelsefulla och oegennyttiga m\"an uppoffrat sig, f\"orvandlat anden i 
guld. -- Visserligen sedan de p\aa{} dessa id\'eer brutit spetsen, 
konsekvensen, dess f\"orst\"orande och mot all egoism fanatiska 
str\"anghet."{} Dessa m\"anniskor \"aro allts\aa{} icke uppoffrande, icke 
entusiasmerade, icke ideala, icke konsekventa; de \"aro egoister i vanlig 
mening, egennyttiga, t\"ankande p\aa{} sin f\"ordel, nyktra, ber\"aknande 
o.s.v.

Vem \"ar d\aa{} "{}uppoffrande?"{} V\"al den som s\"atter allt till sidan 
f\"or \textit{en sak}, ett m\aa{}l, en vilja, en lidelse. \"Ar icke den 
\"alskande uppoffrande, som \"overgiver fader och moder, som utst\aa{}r alla 
faror och umb\"arande, f\"or att komma till sitt m\aa{}l? Eller den 
\"aregirige, som \aa{}sidos\"atter alla \"onskningar, alla beg\"ar, all 
tillfredsst\"allelse f\"or sin enda lidelse, eller den girige, som f\"ornekar 
sig allt f\"or att samla skatter, eller den f\"orn\"ojsamhetssjuke o.s.v.? De 
beh\"arskas av en lidelse, som bringar allt annat som offer.

Men \"aro icke dessa uppoffrande egennyttiga? \"Aro de icke egoister? D\aa{} 
de blott ha en h\"arskande lidelse, s\"orja de ocks\aa{} blott s\aa{} mycket 
ivrigare f\"or dess tillfredsst\"allande; de g\aa{} fullst\"andigt upp i 
denna. Egoistiskt \"ar allt deras g\"orande och l\aa{}tande; men det \"ar en 
ensidig, begr\"ansad och bornerad egoism -- det \"ar \textit{besatthet}.

"{}Det \"ar av sm\aa{} lidelser, som m\"anniskan icke skall l\aa{}ta sig 
f\"angslas. F\"or en stor id\'e, en stor sak, m\aa{}ste m\"anniskan bringa 
offer!"{} En "{}god sak"{}, en "{}stor id\'e"{} \"ar t.ex. Guds \"ara, f\"or 
vilken otaliga gingo i d\"oden; kristendomen, som funnit sina beredvilliga 
martyrer; den allena saligg\"orande kyrkan, som girigt kr\"avde k\"attaroffer; 
friheten och j\"amlikheten, till vars tj\"anst de blodiga guilliotinerna 
stodo.

Den som lever f\"or en stor id\'e, en god sak, ett system, ett upph\"ojt kall, 
v\aa{}gar icke hysa v\"arldsliga lustar, eller egennyttiga intressen. H\"ar ha 
vi \textit{pr\"astd\"omets} begrepp, eller, som det ocks\aa{} i sin 
pedagogiska v\"arksamhet kan kallas, skolm\"asteriet; ty idealen skolm\"astra 
oss. Den andlige \"ar egentligen kallad att leva f\"or id\'een, v\"arka f\"or 
den v\"arkligt goda saken. D\"arf\"or k\"anner folket, hur litet det 
anst\aa{}r honom, att visa ett v\"arldsligt h\"ogmod, att beg\"ara 
v\"allevnad, att njuta av n\"ojen, som dans och spel, kort sagt, att ha andra 
intressen \"an "{}heliga intressen"{}. D\"arifr\aa{}n f\"orskriver sig v\"al 
ocks\aa{} l\"ararens torftiga l\"on, som b\"or k\"anna sig bel\"onad blott 
genom heligheten hos sitt kall och f\"or \"ovrigt b\"or "{}f\"orsaka"{} alla 
njutningar.

Det felas heller icke ranglista f\"or de heliga id\'eerna, av vilka 
m\"anniskan skall omfatta en eller flera. Familj, f\"adernesland, vetenskap 
och dylikt kan i mig finna en trogen tj\"anare.

H\"ar st\"ota vi p\aa{} v\"arldens ur\aa{}ldriga vana, som \"annu icke l\"art 
att undvara pr\"astd\"omet. Att leva och v\"arka \textit{f\"or en id\'e}, det 
\"ar m\"anniskans kall, och allt efter dettas trohetsfulla uppfyllande 
utm\"ates hennes \textit{m\"anskliga} v\"arde.

Detta \"ar id\'eens herrad\"ome, eller pr\"astd\"omet. Robespierre, St. Just 
o.s.v. voro helt igenom pr\"aster, h\"anf\"orda av id\'een, entusiaster, 
id\'eens konsekventa redskap, ideala m\"anniskor. S\aa{} utropade St. Just i 
ett tal: "{}Det finns n\aa{}got f\"orskr\"ackligt i den heliga k\"arleken till 
fosterlandet; den \"ar s\aa{} dominerande, att den utan f\"orbarmande, utan 
fruktan, utan m\"ansklig h\"ansyn offrar allt f\"or det offentliga intresset. 
Den st\"ortar Manlius i avgrunden; den offrar alla privata intressen; den 
f\"or Regulus till Kartago, kastar en romare i avgrunden och s\"atter Marat i 
Pantheon, som offer f\"or sin h\"angivenhet."{}

Gentemot dessa representanter f\"or ideala eller heliga intressen st\aa{}r en 
v\"arld av tall\"osa "{}personliga"{}, profana intressen. Ingen id\'e, intet 
system, ingen helig sak \"ar s\aa{} stor, att den icke kan \"overbjudas och 
modifieras av dessa personliga intressen. Om de ocks\aa{} tystna i tider av 
fanatism, s\aa{} komma de dock snart \aa{}ter ovanp\aa{} genom "{}folkets 
sunda f\"orst\aa{}nd"{}. De f\"orra id\'eerna segra f\"orst fullst\"andigt, 
d\aa{} de icke l\"angre \"aro fientliga mot de personliga intressena, d.v.s. 
d\aa{} de tillfredsst\"alla egoismen.

Mannen, som just ropar ut b\"ockling framf\"or mina f\"onster, har ett 
personligt intresse i god avs\"attning, och om hans hustru, eller vilken annan 
som h\"alst, \"onskar honom detsamma, s\aa{} fortfar det \"and\aa{}, att vara 
ett personligt intresse. Om en tjuv d\"aremot bortstal hans b\"ockling s\aa{} 
uppstod genast ett m\aa{}ngas intresse, hela stadens, hela landets, eller med 
andra ord alla, som avskydde st\"olden; ett intresse d\"ar 
b\"ocklinghandlarens person var likgiltig och de "{}bestulnas"{} kategori 
tr\"adde i f\"orgrunden. Men ocks\aa{} h\"ar kunde \"annu allt l\"opa ut i ett 
personligt intresse, i det att varje deltagare bet\"ankte, att han m\aa{}ste 
bitr\"ada tjuvens bestraffning, emedan det straffl\"osa sj\"alandet eljest 
blev allm\"ant och \"aven kunde bringa hans ifr\aa{}n honom. En s\aa{}dan 
ber\"akning l\aa{}ter sig emellertid icke f\"oruts\"atta hos m\aa{}nga och man 
skall snarare f\aa{} h\"ora ropet: Tjuven \"ar en "{}f\"orbrytare!"{} H\"ar ha 
vi en dom framf\"or oss, i det att tjuvens handling erh\aa{}ller sitt uttryck 
i begreppet "{}f\"orbrytelse"{}. Nu st\"aller saken sig s\aa{}: om en 
f\"orbrytelse varken skadade mig eller n\aa{}gon till vilken jag st\aa{}r i 
f\"orh\aa{}llande, s\aa{} skulle jag \"and\aa{} \textit{ivra} emot densamma. 
Varf\"or? Emedan jag \"ar entusiasmerad f\"or \textit{sedligheten}, uppfylld 
av sedlighetens \textit{id\'e}; vad som st\aa{}r fientligt mot denna 
f\"orf\"oljer jag. Emedan st\"old utan vidare \"ar avskyv\"art f\"or honom, 
tror sig t.ex. Proudhon redan ha br\"annm\"arkt den med satsen: "{}Egendom 
\"ar st\"old"{}. I pr\"asterligt sinne \"ar det en g\aa{}ng f\"or alla en 
f\"orbrytelse eller \aa{}tminstone en f\"orseelse.

H\"ar slutar det personliga intresset. Denne visse person, som stulit 
b\"ocklingen, \"ar mig fullst\"andigt likgiltig; blott f\"or tjuven, detta 
begrepp, av vilket denne person framst\"aller ett exemplar, har jag intresse. 
Tjuven och m\"anniskan \"ar i min f\"orest\"allning of\"orsonliga motsatser; 
ty man \"ar icke sann m\"anniska, om man \"ar tjuv; man g\"or i sig ov\"ardig 
m\"anniskan eller "{}m\"anskligheten"{}, n\"ar man stj\"al. Bortfallande 
fr\aa{}n det personliga intresset g\aa{}r man upp i filantropien, 
m\"anniskov\"anligheten, som vanligen blir s\aa{} missf\"orst\aa{}dd, som vore 
den en k\"arlek till m\"anniskorna, till varje enskild, d\aa{} den blott \"ar 
en k\"arlek till m\"anniskan, det ov\"arkliga begreppet, sp\"oket. Filantropen 
har v\"al intresse f\"or varje enskild, men blott f\"or att han \"overallt 
vill se sitt \"alskade ideal f\"orv\"arkligat.

H\"ar \"ar allts\aa{} icke tal om mig, dig, oss: det skulle vara personligt 
intresse och h\"or till kapitlet om den "{}v\"arldsliga k\"arleken"{}. 
Filantropien \"ar en himmelsk, andlig, en -- pr\"asterlig k\"arlek. 
\textit{M\"anniskan} m\aa{}ste realiseras i oss, \"aven om vi stackars 
dj\"avlar g\aa{} f\"orlorade d\"arvid. Det \"ar samma pr\"asterliga grundsats, 
som det ber\"omda: fiat justitia, perat mundus. M\"anniska och r\"attvisa 
\"aro id\'eer, sp\"oken, f\"or vilka man offrar allt. D\"arf\"or \"aro de 
pr\"asterliga andarna "{}uppoffrande"{}.

Den, som sv\"armar f\"or m\"anniskan, l\"amnar, s\aa{} l\aa{}ngt hans 
sv\"armeri str\"acker sig, personen ur r\"akningen och simmar i ett ideelt, 
heligt intresse. M\"anniskan \"ar ju icke en person, utan ett ideal, ett 
sp\"oke.

"{}M\"anniskan"{} \"ar s\"ardeles rymligt och det m\"ast olika kan bliva 
r\"aknat hit. Finner man huvudfordringen i fromhet, s\aa{} uppst\aa{}r det 
religi\"osa pr\"astd\"omet; ser man den i sedligheten, s\aa{} sticker det 
sedliga pr\"astd\"omet upp sitt huvud. V\aa{}ra dagars pr\"asterliga andar 
vilja d\"arf\"or g\"ora religion av allting; "{}frihetens religion, 
j\"amlikhetens religion"{} o.s.v., och alla id\'eer bli "{}heliga saker"{}, 
exempelvis sj\"alva statsborgard\"omet, politiken, offentligheten, 
pressfriheten, edsr\"atten, o.s.v.

Vad \"ar nu "{}oegennyttighet"{} i denna betydelse? Att blott ha ett idealt 
intresse f\"or vilket intet anseende till person g\"aller!

Den v\"arldsliga m\"anniskans omedg\"orliga huvud mots\"atter sig detta 
intresse men \"ar genom \aa{}rtusenden \aa{}tminstone s\aa{} l\"ange 
undertryckt, att hon m\aa{}ste b\"oja den motsp\"anstiga nacken och "{}\"ara 
den h\"ogre makten"{}: pr\"astd\"omet pressade ned henne. N\"ar den 
v\"arldsliga egoisten hade skakat av sig en h\"ogre makt, t.ex. den 
gammaltestamentliga lagen, den romerska p\aa{}ven, o.s.v. s\aa{} var genast en 
sjufalt h\"ogre \"over honom, t.ex. tron i st\"allet f\"or lagen, alla 
lekm\"ans omvandling till andliga i st\"allet f\"or den begr\"ansade klerus 
o.s.v. Det gick honom som den besatte i vilken sju dj\"avlar foro, d\aa{} han 
trodde ha befriat sig fr\aa{}n den ene.

Vid det ovan anf\"orda st\"allet blir borgarklassen fr\aa{}nsagd all idealitet 
o.s.v. Den opponerade f\"orvisso mot den ideala konsekvens med vilken 
Robespierre ville utf\"ora principen. Deras intresses instinkt sade dem, att 
denna konsekvens harmonierade f\"or litet med deras sinne, och att det skulle 
vara att handla mot sig sj\"alv. Skulle de m\aa{}h\"anda bete sig s\aa{} 
oegennyttigt, att de skulle l\aa{}ta alla sina intressen fara f\"or att f\"ora 
en h\aa{}rd teori till seger? Det tilltalar f\"orvisso pr\"asterna om folket 
lystrar deras tillrop: "{}L\"amna allt ifr\aa{}n dig och f\"olj mig"{}, eller: 
"{}S\"alj allt vad du har och giv \aa{}t de fattiga, s\aa{} skall du f\aa{} en 
skatt i himmelen, och kom sedan och f\"olj mig"{}. N\aa{}gra beskedliga 
idealister h\"orde detta rop; de fl\"asta d\"aremot handla som Ananias och 
Sapphira i det de halvt pr\"asterliga eller religi\"osa, halvt v\"arldsliga 
bedraga sig sj\"alva, tj\"ana Gud och mammon.

Jag f\"ort\"anker icke borgarklassen, att de icke ville l\aa{}ta Robespierre 
locka sig bort fr\aa{}n sitt m\aa{}l, utan fr\aa{}gade sin egoism hur 
l\aa{}ngt de skulle giva de revolution\"ara id\'eerna plats. Men dem skulle 
man kunna f\"ort\"anka, som av borgarklassens intresse l\"ato leda bort sig 
fr\aa{}n sina egna. Men skola icke ocks\aa{} de f\"orr eller senare l\"ara sig 
f\"orst\aa{} sina egna intressen? August Becker 
s\"ager:\footnote{Volksphilosophie unserer Tage, s. 22.}

"{}F\"or att vinna producenterna (prolet\"arerna) \"ar det icke tillr\"ackligt 
med en negation av de h\"arskande r\"attsbegreppen. Folket bekymrar sig 
tyv\"arr litet om id\'eens teoretiska seger. Man m\aa{}ste f\"or dem 
demonstrera ad oculus, hur denna seger praktiskt skulle kunna anv\"andas f\"or 
livet"{}. Och sid. 32: "{}Ni m\aa{}ste hugga tag i folket vid deras v\"arkliga 
intressen om ni vilja p\aa{}v\"arka det"{}. Strax d\"arp\aa{} visar han oss 
hur redan en r\"att duktig sedesl\"oshet griper omkring sig bland v\aa{}ra 
b\"onder, emedan de h\"allre f\"olja sitt v\"arkliga intresse \"an 
sedlighetens bud.

Emedan de revolution\"ara pr\"asterna eller skolm\"astarna tj\"anade 
"{}\textit{m\"anniskan}"{}, halsh\"oggo de \textit{m\"anniskorna}. De 
revolution\"ara lekm\"annen eller profana hade m\aa{}h\"anda icke st\"orre 
avsky f\"or halshuggningen, men de voro mindre sysselsatta med 
m\"anniskor\"attigheterna, d.v.s. "{}m\"anniskans"{} r\"att, \"an om sin egen 
r\"att.

Men hur kommer det sig nu, att deras egoism, som h\"avdar det personliga 
intresset och alltid r\aa{}dfr\aa{}gar detta, \"and\aa{} st\"andigt 
beh\"arskas av ett pr\"asterligt eller skolm\"asterligt d.v.s. ett ideellt 
intresse? Deras person f\"orekommer dem allt f\"or liten och obetydlig (och 
\"ar det i v\"arkligheten ocks\aa{}) f\"or att taga allt i anspr\aa{}k och 
fullst\"andigt kunna sl\aa{} sig igenom. Ett s\"akert bevis h\"arf\"or ligger 
d\"ari, att de s\"onderdela sig sj\"alv i tv\aa{} personer, en evig och en 
f\"org\"anglig, och blott s\"orja f\"or en \aa{}t g\aa{}ngen, f\"or den ena 
eller den andra; om s\"ondagarna f\"or den eviga, om vardagarna f\"or den 
f\"org\"angliga, genom b\"on f\"or den f\"orra, med arbete f\"or den senare. 
De ha pr\"asten i sig. D\"arf\"or bli de icke fri fr\aa{}n den, och h\"ora sig 
varje s\"ondag uppl\"axad.

Hur har icke m\"anniskan k\"ampat och spekulerat f\"or att \textit{utforska} 
detta dualistiska v\"asen. Id\'e f\"oljde p\aa{} id\'e, princip p\aa{} 
princip, system p\aa{} system, och ingen visste att varaktigt nedtysta den 
"{}v\"arldsliga"{} m\"anniskans, den s.k. egoisten, mots\"agelse. Bevisar icke 
detta, att alla dessa id\'eer voro f\"or vanm\"aktiga f\"or att i sig upptaga 
hela min vilja och tillfredsst\"alla den? De voro och f\"orblevo mig 
fientliga, om ocks\aa{} fiendskapen l\aa{}g dold en l\"angre tid. Skall det 
ocks\aa{} bli s\aa{} med \textit{egenheten?} \"Ar ocks\aa{} den blott ett 
medlingsf\"ors\"ok? Till vilken princip jag \"an v\"ande mig, s\aa{} m\aa{}ste 
jag st\"andigt \aa{}ter v\"anda mig bort, ungef\"ar som med 
\textit{f\"ornuftets} princip. Eller kan jag alltid vara f\"ornuftig, i allt 
mitt leverne inr\"atta mig f\"ornuftigt? Jag kan v\"al \textit{str\"ava} efter 
f\"ornuftighet, jag kan \textit{\"alska} den, liksom Gud och varje annat 
begrepp. Jag kan vara filosof, \"alskare av vishet, liksom jag har Gud k\"ar. 
Men vad jag \"alskar, efter vad jag str\"avar, det finns blott i mina id\'eer, 
mina f\"orest\"allningar, mina tankar: det \"ar i mitt hj\"arta, i mitt huvud, 
det \"ar i mig, liksom hj\"artat, men det \"ar icke jag, jag \"ar det icke.

Till de pr\"asterliga andarnas v\"arksamhet h\"or i synnerhet vad man vanligen 
kallar "{}moraliskt inflytande"{}.

Det moraliska inflytandet tar sin b\"orjan d\"ar \textit{\"odmjukandet} 
b\"orjar, ja den \"ar ingenting annat \"an detta \"odmjukande sj\"alv, modets 
b\"ojande och brytande till \"odmjukhet. N\"ar jag vid spr\"angningen av en 
klippa tillropar n\aa{}gon, att g\aa{} fr\aa{}n dess n\"arhet, s\aa{} \"ovar 
jag intet moraliskt inflytande genom denna maning; om jag s\"ager barnet: du 
m\aa{} hungra om du icke vill \"ata av det som finns p\aa{} bordet, s\aa{} 
\"ar detta intet moraliskt inflytande. Men s\"ager jag det: Du skall bedja, 
\"ara f\"or\"aldrarna, respektera krucifixet, tala sanning o.s.v. ty detta 
tillkommer m\"anniskan och \"ar m\"anniskans kall, eller rent ut, detta \"ar 
Guds vilja, s\aa{} \"ar det moraliska inflytandet i v\"arksamhet. M\"anniskan 
skall d\aa{} b\"oja sig f\"or m\"anniskans kall, skall vara lydig, vara 
\"odmjuk, skall uppgiva sin vilja f\"or en fr\"ammad, som blir uppst\"alld som 
regel och lag; hon skall \textit{f\"orneka} sig f\"or en \textit{h\"ogre}: 
sj\"alvf\"ornedring. "{}Den sig sj\"alv f\"ornedrar skall varda upph\"ojd"{}. 
Ja, ja, barnen m\aa{}ste i tid tillh\aa{}llas fromhet, gudsfruktan och 
\"arbarhet; en m\"anniska med god uppfostran \"ar en s\aa{}dan som 
\textit{bibringats, inpr\"antats} och inpiskats "{}goda grundsatser"{}.

Rycker man p\aa{} axeln \aa{}t detta, genast vrida de goda f\"ortvivlat 
h\"anderna och ropa: "{}Men f\"or himmelens skull, om man icke skall giva 
barnen goda l\"aror, s\aa{} l\"opa de ju rakt i armarna p\aa{} synden och bli 
onyttiga slynglar!"{} Sakta, ni olycksprofeter! Onyttiga skola de visserligen 
bliva enligt ert sinne; men ert sinne \"ar just ett mycket onyttigt sinne. De 
fr\"acka bovarna l\aa{}ta icke l\"angre bed\aa{}ra sig av er och ha ingen 
k\"ansla f\"or alla de d\aa{}raktigheter f\"or vilka ni sv\"armat och sluddrat 
allt sedan m\"anniskorna b\"orjat att t\"anka; de skola upph\"ava arvsr\"aten, 
d.v.s. de vilja icke \textit{\"arva} era dumheter, som ni ha \"arvt fr\aa{}n 
f\"orf\"aderna; de utpl\aa{}na \textit{arvsynden}. N\"ar vi befalla dem: 
"{}B\"oj dig f\"or den h\"ogste"{} -- s\aa{} skola de svara: "{}Om han vill 
b\"oja oss, s\aa{} m\aa{} han sj\"alv komma och g\"ora det; vi vilja 
\aa{}tminstone icke b\"oja oss p\aa{} egen hand"{}. Och n\"ar ni hotar dem med 
hans vrede och straff, s\aa{}, skola de taga det, som en man skr\"ammer med 
busen. N\"ar det icke l\"angre lyckas er att injaga sp\"okr\"adsla, s\aa{} 
\"ar sp\"okenas herrav\"alde till \"anda och amsagorna finner ingen -- 
\textit{tro}.

Och \"ar det icke just \aa{}ter de liberala, som ivra f\"or en god uppfostran 
och f\"orb\"attrandet av uppfostringsv\"asendet? Ty hur skulle ocks\aa{} er 
liberalism, er "{}frihet inom lagens gr\"ans"{} komma till st\aa{}nd utan 
tukt? Uppfostra de \"an icke precis till gudsfruktan, s\aa{} fordra de s\aa{} 
mycket str\"angare m\"anniskofruktan, d.v.s. fruktan f\"or "{}m\"anniskan"{} 
och v\"acka genom fostran "{}h\"anf\"orelse f\"or det sannt m\"anskliga 
kallet"{}.

\begin{center}
--------------------\end{center}

En l\aa{}ng tid f\"orfl\"ot, under vilken man n\"ojde sig men vanan, att ha 
\textit{sanningen}, utan att man allvarligt t\"ankte p\aa{}, om man m\"ojligen 
sj\"alv m\aa{}ste vara sann f\"or att besitta sanningen. Denna tid var 
\textit{medel\aa{}ldern}. Med det gemena, d.v.s. det tingliga medvetandet, som 
blott \"ar mottagligt f\"or tingen eller det sinnliga eller handgripliga, 
t\"ankte man f\"orst\aa{} det otingliga, osinnliga. Liksom man anstr\"anger 
sina \"ogon f\"or att se det avl\"agsna, eller m\"odosamt \"ovar sin hand 
tills man uppn\aa{}tt tillr\"acklig fingerf\"ardighet f\"or att konstm\"assigt 
kunna gripa r\"att i zitterstr\"angarna, s\aa{} sp\"akade man sig sj\"alv 
p\aa{} m\aa{}ngfaldigt s\"att, f\"or att kunna bli i st\aa{}nd att 
fullst\"andigt upptaga det \"oversinnliga i sig. Men vad man sp\"akade var 
dock blott den sinnliga m\"anniskan, det allm\"anna medvetandet, det s.k. 
\"andliga eller objektiva t\"ankandet. D\aa{} \"and\aa{} detta t\"ankande, 
detta f\"orst\aa{}nd, som Luther bespottat under namn av f\"ornuft, \"ar 
odugligt att fatta det gudomliga, s\aa{} bidrog sp\"akandet lika mycket till 
att f\"orst\aa{} sanningen, som om man \aa{}r f\"or \aa{}r \"ovade sina 
f\"otter i dans och hoppades att p\aa{} detta s\"att slutligen kunna l\"ara 
sig bl\aa{}sa fl\"ojt. -- F\"orst Luther, med vilken den s.k. medel\aa{}ldern 
slutar, f\"orstod, att m\"anniskan sj\"alv f\"orst m\aa{}ste bli en annan, om 
hon ville fatta sanningen, n\"amligen lika sann, som sanningen sj\"alv. Blott 
den som redan i tron har sanningen, blott den som \textit{tror} p\aa{} den, 
kan bliva delaktig densamma, d.v.s. blott den troende finner den tillg\"anglig 
och kan utgrunda dess djup. Blott det m\"anniskans organ, som f\"orm\aa{}r att 
pr\"assa luften ur lungan genom munnen, kan spela fl\"ojt, och blott den 
m\"anniska kan bliva delaktig av sanningen, som f\"or den har det r\"atta 
organet. Den, som blott f\"orm\aa{}r t\"anka sinnligt, objektivt, tingligt, 
f\"orest\"aller sig ocks\aa{} samlingen blott som det tingliga. Men sanningen 
\"ar ande, heltigenom osinnlig, d\"arf\"or finnes den blott f\"or det 
"{}h\"ogre medvetandet"{}, icke f\"or det "{}jordiskt sinnade"{}.

D\"arf\"or uppst\aa{}r med Luther den insikten, att sanningen blott \"ar f\"or 
den \textit{t\"ankande} m\"anniskan, emedan den \"ar \textit{tanke}. Och detta 
vill s\"aga, att m\"anniskan framdeles helt enkelt m\aa{}ste intaga en annan 
st\aa{}ndpunkt, n\"amligen den himmelska, troende, vetenskapliga, eller 
\textit{t\"ankandets} st\aa{}ndpunkt gentemot sitt f\"orem\aa{}l -- 
\textit{tanken}, andens st\aa{}ndpunkt gentemot anden. Allts\aa{}: blott det 
lika erk\"anner det lika. "{}Du liknar den ande, du f\"orst\aa{}r"{}.

Emedan protestantismen kn\"ackte medeltidens hierarki, kunde den meningen 
f\aa{} fotf\"aste, att det var hierarkien \"overhuvudtaget, som br\"ots genom 
protestantismen, varvid man alldeles f\"orbis\aa{}g, att det just var en 
"{}reformation"{}, allts\aa{} ett uppfriskande av den f\"or\aa{}ldrade 
hierarkien. Denna medel\aa{}lder hade blott varit en svag hierarki, som 
m\aa{}ste l\aa{}ta s\aa{} mycket av de profanas barbari r\aa{}da j\"amte sig, 
och f\"orst reformationen st\aa{}lsatte hierarkiens kraft. N\"ar Bruno Baner 
s\"ager:\footnote{Anekdota II. 152.} Liksom reformationen huvudsakligen var de 
religi\"osa principernas abstrakta l\"osrivning fr\aa{}n konst, stat och 
vetenskap, allts\aa{} dess befriande fr\aa{}n dessa makter, med vilka de 
f\"orbundit sig i den gamla kyrkan och medeltidens hierarki, s\aa{} \"aro 
ocks\aa{} de teologiska och kyrkliga riktningarna, som framgick ur 
reformationen, blott det konsekventa genomf\"orandet av denna abstraktion av 
de religi\"osa principerna fr\aa{}n de andra m\"ansklighetens makter"{} -- 
s\aa{} ser jag just i motsatsen det riktiga och menar, att andeherrav\"aldet 
eller andefriheten -- vilket kommer p\aa{} ett ut -- aldrig f\"orr varit 
s\aa{} omfattande och allsm\"aktig, emedan den nu, ist\"allet f\"or att 
l\"osrycka den religi\"osa principen fr\aa{}n konst, stat och vetenskap, 
tv\"artom fullst\"andigt h\"ojde den ur v\"ardsligheten till "{}andens rike"{} 
och gjorde den religi\"os.

Man har tr\"affande sammanst\"allt Luther och Cartesius i satserna: "{}Den, 
som tror, \"ar gud"{}, och: "{}Jag t\"anker, allts\aa{} \"ar jag"{} (cogito, 
ergo sum). M\"anniskans himmel \"ar \textit{t\"ankandet} -- anden. Allt kan 
ber\"ovas henne, blott icke t\"ankandet, icke tron. En best\"amd tro, som tron 
p\aa{} Zeus, Astarte, Jehova, Allah o.s.v. kan f\"orst\"oras, tron sj\"alv 
d\"aremot \"ar of\"orst\"orbar. I t\"ankandet \"ar frihet. Vad jag beh\"over, 
och vad jag hungrar efter, har icke givits mig genom n\aa{}d, genom jungfru 
Maria, genom de heligas f\"orb\"oner eller genom den bindande och l\"osande 
kyrkan, utan jag f\"orskaffar mig det sj\"alv. Kort sagt, mitt varande \"ar 
ett liv i t\"ankandet, i andens himmel. Men sj\"alv \"ar jag intet annat \"an 
ande, \"an t\"ankande (enligt Cartesius), \"an troende (enligt Luther). Jag 
\"ar icke min kropp; mitt k\"ott m\aa{} \textit{lida} av lustar eller kval. 
Jag \"ar icke min kropp, jag \"ar \textit{ande}, blott ande.

Denna tanke genomg\aa{}r reformationshistorien intill v\aa{}ra dagar.

F\"orst den nyare filosofien efter Cartesius har gjort allvar av, att bringa 
kristendomen till full\"andad verksamhet, genom att kn\"as\"atta det 
"{}vetenskapliga medvetandet"{}, som det enda sanna och giltiga. D\"arf\"or 
b\"orja den med det absoluta \textit{tvivlet}, dubitare, med 
"{}f\"orkrossandet"{} av det allm\"anna medvetandet, med f\"orkastandet av 
allt som icke legitimeras genom "{}t\"ankandet"{}, genom "{}anden"{}; 
\textit{naturen} g\"aller icke, icke m\"anniskans mening eller \aa{}sikter, 
och den vilar icke f\"orr \"an den f\aa{}tt f\"ornuft i allting och kan 
s\"aga: "{}Det verkliga \"ar det f\"ornuftiga och blott det f\"ornuftiga \"ar 
det verkliga"{}. S\aa{} har den \"antligen f\"ort anden, f\"ornuftet till 
seger, och allt \"ar ande, emedan allt \"ar f\"ornuftigt; hela naturen s\aa{} 
v\"al som m\"anniskans bakv\"andaste mening inneh\aa{}ller f\"ornuft, ty 
"{}allt m\aa{} tj\"ana till det b\"asta"{}, d.v.s. f\"ora till f\"ornuftets 
seger.

Cartesius' dubitare inneh\aa{}ller det best\"amda uttalandet, att blott 
cogitare, andens t\"ankande -- \"ar. Ett fullst\"andigt brytande med det 
"{}allm\"anna"{} medvetandet, som tillskriver de \textit{of\"ornuftiga} tingen 
verklighet! Blott det f\"ornuftiga \"ar, blott anden \"ar! Detta \"ar den 
nyare filosofiens princip, den \"akta kristliga. Redan Cartesius skilde skarpt 
kroppen fr\aa{}n anden, och "{}anden \"ar det, som bygger sig sin kropp"{}, 
sade Goethe.

Men denna filosofi sj\"alv, den kristliga, kan icke komma l\"os fr\aa{}n det 
f\"ornuftiga och ivrar d\"arf\"or mot det "{}blott subjektiva"{}, mot 
"{}infallen, tillf\"alligheterna, vilkoren"{} o.s.v. Den vill ju, att det 
\textit{gudomliga} skall vara synligt i allt, och allt medvetande ett vetande 
om det gudomliga och att m\"anniskan \"overallt skall sk\aa{}da gud; men gud 
\"ar aldrig utan \textit{dj\"avulen}.

Filosof kan man d\"arf\"or icke kalla den, som visserligen har \"oppna \"ogon 
f\"or v\"arldens ting, en klar och of\"orvillad blick, ett riktigt omd\"ome om 
v\"arlden, men i v\"arlden blott ser v\"arlden, i f\"orem\aa{}len blott ser 
f\"orem\aa{}len, kort sagt, ser allt prosaiskt, som det \"ar, utan filosof 
\"ar blott den, som i v\"arlden ser det himmelska, i det jordiska ser det 
\"overjordiska, i det v\"arldsliga ser det -- \textit{gudomliga} och 
p\aa{}visar eller bevisar det. Den f\"orre m\aa{} vara \"an s\aa{} 
f\"orst\aa{}ndig, det stannar dock d\"arvid: vad ingen f\"orst\aa{}ndigs 
f\"orst\aa{}nd ser, det finner ett barnsligt sinne i enfald. F\"orst detta 
barnsliga sinne skapar filosofen, detta \"oga f\"or det gudomliga. Den f\"orre 
har blott ett "{}allm\"ant"{} medvetande, men den, som k\"anner det gudomliga 
och f\"orst\aa{}r att tolka det, har ett "{}vetenskapligt"{} medvetande. 
P\aa{} grund h\"arav f\"orvisade man Bacon ur filosofernas rike. Vidare synes 
\"aven det, som man kallar engelsk filosofi, icke ha f\"ort det l\"angre \"an 
till uppt\"ackten av ett par "{}goda huvud"{}, som Bacon och Hume. Det 
barnsliga sinnets enfald f\"orstod icke engelsm\"annen att upph\"oja till 
filosofisk betydelse, f\"orstodo icke, att g\"ora filosofer av barnsliga 
sinnen. Detta vill s\"aga s\aa{} mycket som: en filosofi f\"orm\aa{}dde icke, 
att bliva teologisk eller teologi, och dock kan den f\"orst som teologi 
verkligt utfylla sig, full\"anda sig. I teologien \"ar valplatsen f\"or en 
d\"odskamp. Bacon bekymrade sig icke om de teologiska fr\aa{}gorna och 
kardinalpunkterna.

I livet har t\"ankandet sitt f\"orem\aa{}l. Det germanska t\"ankandet s\"oker 
mer \"an det \"ovriga, att n\aa{} fram till b\"orjan och upprinnelsen f\"or 
livet, och ser livet f\"orst i t\"ankandet sj\"alv. Cartesius' \textit{cogito, 
ergo sum} inneb\"ar: man lever blott n\"ar man t\"anker. T\"ankande liv heter: 
"{}andligt liv"{}! Blott anden lever, dess liv \"ar det sanna livet. 
Likas\aa{} \"ar det i naturen blott de "{}eviga lagarna"{}, naturens ande 
eller f\"ornuft, som \"ar det sanna livet. Blott tanken -- i m\"anniskan, som 
i naturen -- lever; allt annat \"ar d\"ott! Till denna abstraktion, till det 
\textit{livl\"osas} liv, m\aa{}ste det komma med andens historia. Endast gud, 
som \"ar ande, lever. Ingenting lever utom sp\"oket.

Hur kan man om den nyare filosofien, eller tiden, vilja p\aa{}st\aa{}, att den 
har n\aa{}tt till frihet, d\aa{} den icke befriade oss fr\aa{}n verklighetens 
makt? Eller \"ar jag m\aa{}h\"anda fri fr\aa{}n despoter, n\"ar jag 
visserligen icke r\"ades f\"or den personlige makthavaren, men f\"or varje 
s\aa{}rande av den pietet, som jag skall vara honom skyldig? P\aa{} samma 
s\"att f\"orh\aa{}ller det sig med den nyare tiden. Den f\"orvandlade blott de 
\textit{existerande} objekten, den verkliga makthavaren o.s.v. i 
\textit{f\"orest\"allda} objekt d.v.s. i begrepp, f\"or vilka den gamla 
respekten ingalunda f\"orsvann, utan tilltog i intensitet. Struntade man 
ocks\aa{} i gud och dj\"avulen i dess forna krassa form, s\aa{} \"agnade man 
blott s\aa{} mycket st\"orre uppm\"arksamhet \aa{}t deras begrepp. "{}Den onde 
har man kommit l\"os fr\aa{}n, det onda har stannat kvar"{}. Att revoltera mot 
den best\aa{}ende staten, att omst\"orta de best\aa{}ende lagarna, hyste man 
icke stora bet\"ankligheter mot, d\aa{} man eng\aa{}ng var besluten att icke 
l\aa{}ta det f\"orhandenvarande, det handgripliga, imponera p\aa{} sig, men 
vem skulle ha v\aa{}gat synda mot statens \textit{begrepp}, icke underkastat 
sig lagens \textit{begrepp?} S\aa{} fortfor man att vara statsborgare, en 
"{}laglydig"{}, lojal m\"anniska; ja, man tyckte sig vara s\aa{} mycket 
laglydigare, ju rationellare man avskaffade de gamla bristf\"alligare lagarna 
f\"or att hylla "{}lagens anda"{}. Under allt detta hade objekten blott 
underg\aa{}tt en omgestaltning, men fortforo att beh\aa{}lla sin \"overmakt 
och \"overh\"oghet. Man satt \"annu fast i laglydnad och besatthet, levde i 
reflexionen, och hade ett f\"orem\aa{}l \"over vilket man reflekterade, som 
man respekterade och f\"or vilket man hyste v\"ordnad och fruktan. Man hade 
icke gjort annat \"an f\"orvandlat \textit{tingen} till 
\textit{f\"orest\"allningar} om tingen, till tankar och begrepp, och beroendet 
blir blott s\aa{} mycket innerligare och ouppl\"osligare. S\aa{} faller det 
sig t.ex. icke sv\aa{}rt att emancipera sig fr\aa{}n f\"or\"aldrarnas bud, 
eller fr\aa{}n onkelns och tantens f\"ormaningar, undandraga sig systerns och 
broderns b\"oner, men den uppsagda lydnaden f\"or en l\"att \"over till 
samvetet, och ju mindre man r\"attar sig efter de enskilda anmaningarna, 
emedan man rationalistiskt, ur eget f\"ornuft anser dem vara of\"ornuftiga, 
desto samvetsfullare fasth\aa{}ller man vid pieteten, familjek\"arleken, och 
f\"orl\aa{}ter sig s\aa{} mycket sv\aa{}rare en f\"orsyndelse mot den 
\textit{f\"orest\"allning}, som man f\aa{}tt om familjek\"arlekens och 
pietetens plikter. L\"ost fr\aa{}n beroendet till den existerande familjen, 
faller man till beroendet av familje\textit{begreppet}, man blir beh\"arskad 
av familjeandan. Den av Hans och Greta o.s.v best\aa{}ende familjen, vars 
herrav\"alde blivit maktl\"ost, har blott blivit f\"orinnerligad, genom att 
den \"overhuvud blir kvar som "{}familj"{}, p\aa{} vilken man blott anv\"ander 
det gamla ordet: "{}man m\aa{}ste mera lyda gud \"an m\"anniskor"{}, vilket 
h\"ar vill s\"aga: "{}Jag kan visserligen icke foga mig efter era dumma 
anmaningar, men som min "{}familj"{} blir ni dock f\"orem\aa{}l f\"or min 
k\"arlek och omsorg; ty "{}familjen"{} \"ar ett heligt begrepp, som den 
enskilde icke v\aa{}gar f\"orn\"arma. -- Och denna, till en tanke, ett begrepp 
f\"orinnerligade familj, \"ar nu den "{}heliga"{} vars despotism \"ar tio 
g\aa{}nger v\"arre emedan den v\"asnas med mitt samvete. Denna despotism blir 
f\"orst bruten, n\"ar \"aven den f\"orest\"allda familjen blir ett 
\textit{intet} f\"or mig. De kristliga satserna: "{}Kvinna vad har jag med dig 
att skaffa!"{}\footnote{Joh. 2, 4.} "{}Jag \"ar kommen f\"or att s\"atta son 
upp mot fader, dotter upp mot moder"{}\footnote{Math. 10, 35.} och andra, 
ledsagas av h\"anvisningar till den himmelska eller egentliga familjen, och 
betyder icke mer \"an statens fordran vid en konflikt mellan den och familjen 
-- att vara \textit{statens} bud h\"orsam.

P\aa{} samma s\"att, som med familjen, f\"orh\aa{}ller det sig med 
sedligheten. M\aa{}nga slita sig l\"os fr\aa{}n sederna, men sv\aa{}rligen 
fr\aa{}n f\"orest\"allningen "{}sedlighet"{}. Sedligheten \"ar sedernas id\'e, 
dess andliga makt, dess makt \"over samvetet; d\"aremot \"aro sederna f\"or 
materiella f\"or att beh\"arska anden.

Protestanten m\aa{} v\"anda sig hur han behagar, helig blir dock den "{}heliga 
skrift"{} f\"or honom, "{}Guds ord"{}. Den, som icke l\"angre h\aa{}ller detta 
f\"or heligt, har upph\"ort att vara -- protestant. H\"armed blir ocks\aa{} 
det heligt f\"or honom, som d\"ari \"ar "{}f\"orordnat"{}, den av Gud insatta 
\"overheten o.s.v. Dessa saker bli f\"or honom ouppl\"osliga, oantastbara, 
"{}h\"avda \"over allt tvivel"{}, och d\aa{} tvivlet \"ar m\"anniskans 
egentligaste egendom, s\aa{} st\aa{} dessa ting \"over honom sj\"alv. Den, som 
icke kan komma l\"os fr\aa{}n detta, blir -- \textit{troende}; ty att tro 
p\aa{} det, betyder att vara bunden vid det. D\"arigenom, att \textit{tron} 
blev en innerligare hos protestantismen, har ocks\aa{} underkastelsen blivit 
innerligare; man har upptagit heligheten i sig, insn\"arjt den med hela sin 
diktan och traktan, gjort den till "{}\textit{samvetssak}"{}, till en 
"{}\textit{helig plikt}"{}. D\"arf\"or \"ar det heligt f\"or protestanterna, 
fr\aa{}n vilket deras samvete icke kan komma l\"ost, och 
\textit{samvetsfullheten} betecknar tydligast hans karakt\"ar.

Protestantismen har egentligen gjort m\"anniskan till en "{}hemlig 
polisstat"{}. Spionen och spejaren "{}samvetet"{}, \"overvakar varje andens 
r\"orelse, och allt dess g\"orande och l\aa{}tande \"ar en "{}samvetssak"{}, 
d.v.s. en polissak. I denna m\"anniskans s\"onderdelning i "{}naturdrift"{} 
och "{}samvete"{} (inre p\"obel och polis) best\aa{}r protestanten. Bibelns 
f\"ornuft (ist\"allet f\"or det katolska: "{}kyrkans f\"ornuft"{}) g\"aller 
som heligt, och denna k\"ansla, detta medvetande, att bibelordet \"ar heligt, 
heter -- samvete. D\"armed \"ar d\aa{} heligheten n\aa{}got i samvetet 
instucket. Befriar man sig icke fr\aa{}n samvetet, medvetandet om det heliga, 
s\aa{} kan man visserligen handla mot samvetet, men aldrig utan samvete.

Katoliken finner sig tillfredsst\"alld, n\"ar han fullf\"oljer befallningen; 
protestanten handlar efter "{}f\"orst\aa{}nd och samvete"{}. Katoliken \"ar ju 
blott \textit{lekman}, protestanten \"ar sj\"alv \textit{andlig}. Just detta 
\"ar framsteget f\"orbi medeltiden och samtidigt reformationsperiodens 
f\"orbannelse, att de andliga blev fullst\"andig ande.

Vad var v\"al jesuitmoralen annat \"an en forts\"attning p\aa{} avlatshandeln, 
blott med den skillnad, att den syndabefriade numera ocks\aa{} fick 
\textit{insikt} i syndaf\"orl\aa{}telsen och \"overtygade sig hur hans synder 
togs fr\aa{}n honom. Avlatshandeln hade gjort alla synder och f\"orseelser 
till\aa{}tliga och brakt varje samvetsp\aa{}minnelse till tystnad. Hela 
sinnligheten hade fritt spel, n\"ar den blott k\"opte sig r\"att av kyrkan. 
Denna sinnlighetens favorisering fortsattes av jesuiterna, varemot de 
str\"angt sedliga, m\"orka fanatiska, botf\"ardiga, marterade, bedjande 
protestanterna endast betraktade den andliga och pr\"asterliga m\"anniskan som 
kristendomens sanna full\"andare. Katolicismen, och i synnerhet jesuiterna, 
gynnade p\aa{} detta s\"att egoismen, funno inom protestantismen sj\"alv ett 
ofrivilligt och omedvetet anhang, och r\"addade oss fr\aa{}n 
\textit{sinnlighetens} underg\aa{}ng.

Man brukar g\"ora protestantismen den komplimangen, att det \aa{}ter har brakt 
det v\"arldsliga till \"ara, t.ex. \"aktenskapet, staten o.s.v. Men f\"or 
protestantismen \"ar det v\"arldsliga som v\"arldsligt, det profana, \"annu 
mycket likgiltigare \"an f\"or katolicismen, som l\aa{}ter den profana 
v\"arlden best\aa{}, ja l\aa{}ter sig dess njutningar smaka, under det att den 
f\"ornuftige, konsekvente protestanten rustar sig att fullst\"andigt f\"orneka 
det v\"arldsliga, och helt enkelt genom att \textit{helga} det. S\aa{} har 
\"aktenskapet ber\"ovats sin naturlighet genom att det gjordes heligt, icke i 
samma betydelse, som det katolska sakramentet, som blott erh\aa{}ller sin 
invigning av kyrkan, och s\aa{}ledes i grund och botten \"ar oheligt, utan i 
s\aa{} avseende, att det h\"adanefter \"ar n\aa{}got heligt i och f\"or sig, 
ett heligt f\"orh\aa{}llande. Likas\aa{} staten o.s.v. Tidigare gav p\aa{}ven 
staten och dess furste sin v\"alsignelse, numera \"ar staten och majest\"atet 
heligt i sig sj\"alv, utan att beh\"ova pr\"astv\"alsignelsen. 
\"Overhuvudtaget blev naturens ordning eller naturr\"atten helgad som "{}Guds 
ordning"{}. D\"arf\"or heter det exempelvis i Augsburgska bek\"annelsen art. 
11: S\aa{} bliva vi nu r\"attvist vid det uttalande, som de r\"attskunniga 
visligt och r\"att har gjort: att man och kvinna \"ar hos varandra, \"ar 
naturlig r\"att. \"Ar det nu \textit{naturlig r\"att, s\aa{} \"ar det Guds 
ordning}, allts\aa{} plantat i naturen, allts\aa{} ocks\aa{} \textit{gudomlig 
r\"att}"{}. Och \"ar det v\"al mer \"an upplyst protestantism, n\"ar Feurbach 
f\"orklarar de sedliga f\"orh\aa{}llandena, som heliga, visserligen icke som 
Guds ordning, men f\"or den i desamma inneboende \textit{andens} skull? "{}Men 
\"aktenskapet -- naturligtvis som k\"arlekens fria f\"orbund -- \"ar 
\textit{heligt genom sig sj\"alvt}, genom den f\"orbindelses \textit{natur}, 
h\"ar slutes. Blott det \"aktenskap \"ar \textit{religi\"ost}, som \"ar ett 
\textit{sannt} \"aktenskap, som realiserar \"aktenskapets och k\"arlekens 
\textit{v\"asen}. Och s\aa{} \"ar det med alla sedliga f\"orh\aa{}llande, de 
\"aro endast d\aa{} \textit{moraliska}, v\"ordas endast d\aa{} med sedligt 
sinne, n\"ar de \textit{genom sig sj\"alv} g\"alla som \textit{religi\"osa}. 
Sann v\"anskap finnes blott d\"ar v\"anskapens gr\"anser bevaras med 
religi\"os samvets\"omhet, med samma samvetsfullhet med vilken den troende 
vaktar sin Guds v\"ardighet. \textit{Helig} \"ar och m\aa{} v\"anskapen vara 
f\"or dig, helig egendomen, heligt \"aktenskapet, heligt varje m\"anniskas 
v\"al, men heligt \textit{i och f\"or sig sj\"alv}."{}\footnote{Wesen des 
Christentums s. 403.}

Detta \"ar ett betydelsefullt moment. Hos katolicismen kan visserligen det 
v\"arldsliga bliva invigt eller helgat, men \"ar icke heligt utan denna 
pr\"asterliga v\"alsignelse; hos protestantismen d\"aremot \"aro v\"arldsliga 
f\"orh\aa{}llande heliga \textit{genom sig sj\"alva}, genom sin blotta 
existens. Med invigningen, genom vilken heligheten blir f\"orl\"anad, 
sammanh\"anger n\"ara den jesuitiska maximen: "{}\"andam\aa{}let helgar 
medlen"{}. Intet medel \"ar i och f\"or sig heligt eller oheligt, utan dess 
f\"orh\aa{}llande till kyrkan, dess nytta f\"or kyrkan, helgar medlet. 
Kungamord blev anf\"ort, som ett s\aa{}dant; var det utf\"ort till fromma 
f\"or kyrkan, s\aa{} kunde man vara viss, att det -- om \"an icke \"oppet -- 
f\"orklarades heligt. F\"or protestanterna g\"aller kungen som helig, f\"or 
katolikerna kunde blott den av \"overstepr\"asten invigde g\"alla som helig, 
och g\"allde han blott som s\aa{}dan, d\"arf\"or att p\aa{}ven en g\aa{}ng 
f\"or alla -- om \"aven utan s\"arskild akt -- tilldelat honom helighet. Drog 
han tillbaka sin v\"alsignelse, s\aa{} blev konungen f\"or katolikerna blott 
en "{}v\"arldslig m\"anniska"{} eller lekman, en "{}ovigd"{}.

S\"oker protestanten, att \"aven i det sinnliga uppt\"acka en helighet, s\aa{} 
str\"avar snarare katoliken att f\"orvisa det sinnliga till ett s\"arskilt 
omr\aa{}de, d\"ar det, som den \"ovriga naturen, har sitt v\"arde f\"or sig. 
Den katolska kyrkan utskilde det v\"arldsliga \"aktenskapet fr\aa{}n sitt 
vigda st\aa{}nd och drogo de sina fr\aa{}n den v\"arldsliga familjen; den 
protestantiska kyrkan f\"orklarade \"aktenskapet och familjebandet som heliga 
och d\"arf\"or icke opassande f\"or deras pr\"aster.

En jesuit v\aa{}gar, som god katolik, att helga allt. Han beh\"ovde t.ex. 
blott s\"aga: "{}Jag \"ar som pr\"ast n\"odv\"andig f\"or kyrkan, men jag 
tjenar henne ivrigare om jag beh\"origt tillfredsst\"aller mina beg\"ar; 
f\"oljaktligen vill jag f\"orf\"ora denna flicka, f\"orgifta min fiende o.s.v. 
Mitt m\aa{}l \"ar heligt, f\"oljaktligen \"aro medlen heliga. Det sker ju 
slutligen allt till kyrkans nytta. Varf\"or skulle de katolska pr\"asterna 
skygga f\"or att r\"acka Henrik VII den f\"orgiftade hostian till -- nytta 
f\"or kyrkan?

Den \textit{\"akta} -\textit{- kyrkliga protestanten} ivrar mot varje 
"{}oskyldigt n\"oje"{}, emedan blott det heliga, det andliga, kan vara heligt. 
Allt, i vilket man icke kunde p\aa{}visa helig ande, m\aa{}ste protestanten 
f\"orkasta: Dans, teater, pr\aa{}l och dylikt.

Gentemot denna puritanska calvinism \"ar lutheranismen \aa{}ter mera p\aa{} 
religi\"os, d.v.s. andlig v\"ag, \"ar radikalare. Den f\"orra utesluter 
n\"amligen utan vidare en m\"angd ting, som sinnliga och v\"arldsliga och 
\textit{rensar} kyrkan; lutheranismen d\"aremot s\"oker om m\"ojligt att 
uppt\"acka \textit{ande} i alla ting och s\aa{} \textit{helga} allt 
v\"arldsligt. ("{}Einen Kuss in Ehren kann niemand wehren"{}.) Andens 
\"arbarhet helgar honom. D\"arf\"or lyckades ocks\aa{} lutheranen Hegel (han 
f\"orklarade sig p\aa{} n\aa{}got st\"alle som s\aa{}dan: "{}han ville bliva 
lutheran"{}.) att n\aa{} begreppets fullst\"andiga genomf\"orande i allt. I 
allt finns f\"ornuft d.v.s. helig ande, eller: "{}det verkliga \"ar 
f\"ornuftigt"{}.

\begin{center}
--------------------\end{center}

Hur ytterst litet f\"orm\aa{}r icke m\"anniskan att betvinga! Hon m\aa{}ste 
l\aa{}ta solen g\aa{} sin bana, havet kasta sina b\"oljor, bergen resa sig mot 
himmelen. S\aa{} st\aa{}r hon maktl\"os inf\"or det \textit{obetvingliga}. Kan 
hon v\"arja sig f\"or intrycket, att hon emot denna j\"attelika v\"arld 
st\aa{}r \textit{vanm\"aktig?} V\"arlden \"ar en fast \textit{lag}, som hon 
m\aa{}ste underkasta sig, som best\"ammer hennes \textit{\"ode}. Varth\"an 
arbetade nu den f\"orkristliga m\"anskligheten? Dith\"an, att komma loss 
fr\aa{}n f\"orh\aa{}llandenas makt, att icke l\aa{}ta sig st\"oras av dem. 
Stoikerna uppn\aa{}dde detta i apatien, genom att f\"orklara naturens angrepp 
f\"or likgiltiga och icke l\aa{}ta sig p\aa{}v\"arkas d\"arav. Horaz uttalar 
det ber\"omda \textit{Nil admirare}, varigenom han likaledes f\"orkunnade 
likgiltighet f\"or det andra, f\"or v\"arlden: den skall icke inverka p\aa{} 
oss, icke framkalla v\aa{}r f\"orv\aa{}ning. Och detta \textit{impavidum 
ferient ruinae} uttrycker ocks\aa{} samma \textit{orubblighet}, som psalmen 
46, 3: "{}Vi frukta intet, om ocks\aa{} v\"arlden genast ginge under"{}. H\"ar 
\"ar \"overallt \"oppnat plats f\"or den kristliga satsen, att v\"arlden \"ar 
f\aa{}f\"anglighet, f\"or det kristliga \textit{v\"arldsf\"oraktet}.

"{}De visas"{} orubbliga ande, med vilken den gamla v\"arlden f\"orarbetade 
sitt slut, erfor nu en inre skakning, mot vilken ingen ataraxi, intet stoiskt 
mod f\"orm\aa{}dde skydda henne. Anden, skyddad f\"or allt inflytande fr\aa{}n 
v\"arlden, oemottaglig f\"or dess st\"otar och upph\"ojd \"over dess angrepp, 
ingenting beundrande, om\"ojlig att bringa ur fattning ens genom v\"arldens 
inst\"ortande -- den j\"aste oupph\"orligt \"over, emedan i dess eget inre 
gaser (andar) utvecklade sig, och sedan den \textit{mekaniska st\"oten} 
utifr\aa{}n, visat sig overksam, uppkom kemiska sp\"anningar, som i det inre 
b\"orjade driva sitt underbara spel.

I verkligheten slutar den gamla historien d\"armed, att jag tillk\"ampat mig 
min egendom i v\"arlden. "{}Alla ting \"aro mig \"overl\aa{}tna fr\aa{}n min 
fader"{} (Matth. 11. 27.) Den har upph\"ort, att gentemot mig vara 
\"overm\"aktig, o\aa{}tkomligt, helig, gudomlig o.s.v., den har avkl\"atts sin 
gudomlighet, och jag behandlar den nu s\aa{} mycket efter mitt behag, att, om 
det intresserade mig, jag skulle kunna ut\"ova all kraft att g\"ora under 
p\aa{} den, d.v.s. all andens makt: f\"ors\"atta berg, befalla mulbergstr\"ad 
att rycka upp sig sj\"alv och kasta sig i havet (Luk. 17, 6.) och allt 
m\"ojligt, d.v.s. \textit{t\"ankbart}: "{}Allting \"ar m\"ojligt f\"or den, 
som tror"{}.\footnote{Mark. 9, 23.} Jag \"ar \textit{herre} \"over v\"arlden, 
min \"ar "{}h\"arligheten"{}. V\"arlden har blivit \textit{prosaisk}, ty det 
gudomliga har f\"orsvunnit ur den: hon \"ar min egendom med vilken jag handlar 
och vandlar, som det mig (n\"amligen anden) behagar.

N\"ar jag hade h\"ojt mig till detta, att vara \textit{v\"arldens egare}, 
d\aa{} hade egoismen uppn\aa{}tt sin f\"orsta fullst\"andiga seger, hade 
\"overvunnit v\"arlden, hade blivit v\"arldsl\"os, och lade en l\aa{}ng 
v\"arlds\aa{}lders f\"orv\"arv under l\aa{}s och regel.

Den f\"orsta egendomen, den f\"orsta "{}h\"arligheten"{} (herrav\"aldet) \"ar 
f\"orv\"arvat!

Dock -- \"annu \"ar v\"arldens herre icke sina tankars herre, sina k\"anslors, 
sin viljas; han \"ar \"annu icke andens herre och \"agare, ty anden \"ar 
\"annu helig, den, "{}helige ande"{}, och den v\"arldsl\"ose kristne 
f\"orm\aa{}r icke vara "{}gudl\"os"{}. Var den antika kampen en kamp mot 
\textit{v\"arlden}, s\aa{} \"ar medeltidens (den kristna) en kamp mot sig, 
anden; den f\"orra en kamp mot ytterv\"arlden, den senare mot den inre 
v\"arlden. Medeltidens \"ar den "{}in\aa{}tv\"anda"{}, den grubblande, 
t\"ankande.

All de gamlas vishet \"ar \textit{v\"arldsvishet}, all de nyas vishet \"ar 
\textit{l\"ardom} \textit{om Gud}.

Hedningarna (\"aven indierna) blevo f\"ardiga med v\"arlden, men nu g\"allde 
det, att \"aven bliva f\"ardig med sig, med \textit{andra}, d.v.s. bliva 
andel\"os eller gudl\"os.

N\"astan tv\aa{}tusen \aa{}r ha vi arbetet p\aa{} att f\aa{} den heliga anden 
in under v\aa{}rt herrav\"alde och m\aa{}nget stycke helighet ha vi s\aa{} 
sm\aa{}ningom ryckt loss och trampat under f\"otterna, men den v\"aldiga 
motst\aa{}ndaren reser sig p\aa{} nytt under f\"or\"andrad gestalt och namn. 
Anden har \"annu icke mist sin gudom, sin helighet. Visserligen fladdrar han 
icke l\"angre, som en duva \"over v\aa{}ra huvud, visserligen lycksaligg\"or 
han nu icke endast sina heliga, utan l\aa{}ter ocks\aa{} f\aa{}nga sig av 
lekm\"an o.s.v., men, som m\"ansklighetens ande, som m\"anskoande, d.v.s. 
"{}m\"anniskans"{} ande, blir han f\"or mig och dig \"annu st\"andigt en 
\textit{fr\"ammad} ande, \"annu l\aa{}ngt ifr\aa{}n att vara v\aa{}r 
oinskr\"ankta egendom, med vilken vi kunna handla och vandla efter 
gottfinnande. Emellertid, ett har s\"akerligen skett, som synbart lett den 
efterkristliga historiens utveckling, och detta var str\"avandet, att g\"ora 
den helige ande m\"anskligare och n\"arma honom m\"anniskorna, eller 
m\"anniskorna till honom. D\"arigenom kom det sig, att han slutligen kunde 
uppfattas som "{}m\"ansklighetens ande"{} och under olika uttryck, som 
"{}m\"ansklighetens, humanitetens, den allm\"anna m\"anniskok\"arlekens 
id\'e"{} o.s.v. syntes mera tilltalande, f\"ortroligare, mera tillg\"anglig.

Skulle man nu icke kunna mena, att var och en kunde besitta den helige ande, 
upptaga m\"ansklighetens id\'e i sig, i sig bringa det m\"anskliga till 
gestalt och existens?

Nej, anden \"ar icke avkl\"add sin helighet och ber\"ovad sin 
otillg\"anglighet, \"ar icke v\aa{}r egendom, ty m\"ansklighetens ande \"ar 
icke \textit{min} ande. Den kan vara mitt \textit{ideal}, och som tanke kallar 
jag honom min: \textit{tanken} (begreppet) om m\"anskligheten \"ar min 
egendom, och jag bevisar detta tillr\"ackligt d\"arigenom, att jag 
fullst\"andigt uppst\"aller honom efter mitt sinne, gestaltar honom i dag 
s\aa{}, i morgon s\aa{}: vi f\"orest\"alla oss honom p\aa{} de mest olika 
s\"att. Men han \"ar samtidigt ett fidekomiss, som jag varken kan avyttra 
eller komma l\"os fr\aa{}n.

Efter m\aa{}nga f\"orvandlingar blev med tiden av den helige ande den 
"{}absoluta id\'een"{} vilken \aa{}ter i m\aa{}ngfaldiga brytningar slog ut i 
m\"anniskok\"arlekens, f\"ornuftets, borgardygdens o.s.v. olika id\'eer.

Men kan jag kalla id\'een f\"or min egendom, n\"ar den \"ar m\"ansklighetens 
id\'e, och betrakta anden, som \"overvunnen, n\"ar jag skall tj\"ana honom, 
offra mig f\"or honom? Den slutade forntiden hade f\"orst vunnit sin egendom i 
v\"arlden, n\"ar den brutit dess \"overmakt och "{}gudomlighet"{}, blivit klar 
med dess vanmakt och "{}tomhet"{}.

P\aa{} samma s\"att f\"orh\aa{}ller det sig med \textit{anden}. N\"ar jag 
avsatt honom till ett \textit{sp\"oke} och d\aa{} brutit hans makt \"over mig, 
d\aa{} \"ar han att anse som avhelgad, ber\"ovad gudomlighet, och brukar jag 
honom s\aa{}, som man utan vidare brukar \textit{naturen} efter godtycke.

"{}Sakens natur"{}, skall leda mig i behandlingen av saken. Liksom en 
f\"orest\"allning om saken existerade i och f\"or sig och icke snarare vore 
det begrepp man g\"or sig om saken! Liksom man skiljde "{}m\"anniskans 
v\"asen"{} fr\aa{}n den verkliga m\"anniskan och bed\"omde henne efter 
"{}v\"asendet"{}, s\aa{} skiljer man ocks\aa{} m\"anniskans handlingar 
fr\aa{}n henne och v\"ardes\"atter dem efter deras "{}m\"anskliga v\"arde"{}. 
\"Overallt skola \textit{begreppen} best\"amma; begreppen reglera livet, 
begreppen \textit{h\"arska}. Det \"ar den religi\"osa v\"arlden, som Hegel gav 
ett systematiskt uttryck genom att bruka metoden till absurditet och 
full\"andade begreppssatserna till en stabil och fast dogmatik. Allting ordnas 
schablonm\"assigt efter begrepp och den verkliga m\"anniskan, d.v.s. jag, blir 
tvingad att leva efter dessa begreppslagar. Kan det finnas ett str\"angare 
lagv\"alde, och har icke kristendomen genast i b\"orjan tillst\aa{}tt, att den 
blott ville \aa{}tdraga judendomens lagv\"alde \"an h\aa{}rdare? (Icke en 
bokstav skall g\aa{} f\"orlorad av lagen).

Genom liberalismen braktes blott andra begrepp p\aa{} tapeten, det m\"anskliga 
ist\"allet f\"or det gudomliga, det statliga f\"or det kyrkliga, det 
vetenskapliga f\"or det troende, eller i allm\"anhet verkliga begrepp och 
"{}eviga lagar"{} ist\"allet f\"or "{}r\aa{}a satser"{} och f\"oreskrifter.

Nu \"ar det blott \textit{anden}, som h\"arskar i v\"arlden. En otaglig 
m\"angd begrepp snurra runt i huvudet. Och vad g\"ora de motstr\"aviga? De 
negera dessa begrepp f\"or att s\"atta nya i dess st\"alle! De s\"aga: Ni 
g\"ora er ett falskt begrepp om r\"att, om stat, om m\"anniska, om frihet, om 
sanning, om \"ara o.s.v.; r\"attens begrepp o.s.v. \"ar d\"aremot det, som vi 
nu uppst\"alla. S\aa{} g\"or begreppsf\"orvirringen framsteg.

V\"arldshistorien har behandlat oss h\"ansynsl\"ost och anden har uppn\aa{}tt 
en allsm\"aktig st\"allning. Du m\aa{}ste ha respekt f\"or mina el\"andiga 
skor, som kunde skyla dina nakna f\"otter, mitt salt med vilket dina potatis 
skulle kunna g\"oras njutbara, och min praktvagn, vars besittande p\aa{} en 
g\aa{}ng skulle befria dig fr\aa{}n all n\"od; du f\aa{}r icke gripa efter 
dem. Alla dessa och otaliga andra ting skall m\"anniskan tillerk\"anna 
\textit{sj\"alvst\"andiget}, det skall vara oangripbart och otillg\"angligt 
f\"or henne. Han m\aa{}ste akta det, respektera det. Ve henne om hon 
beg\"arande str\"acker ut sin finger efter dem, blir "{}l\aa{}ngfingrad"{}!

Hur ohyggligt lite har icke blivit kvar f\"or oss, ja, n\"astan ingenting! 
Allt har blivit ber\"ovat oss, till intet v\aa{}ga vi h\"oja v\aa{}ra \"ogon, 
s\aa{}vida det icke blir givet \aa{}t oss. Vi leva \"annu blott p\aa{} 
givarens n\aa{}d. Icke en n\aa{}l t\"ors du till\"agna dig, s\aa{}vida du icke 
erh\aa{}ller till\aa{}telse. Och till\aa{}telse av vem? Av \textit{respekten}! 
Blott n\"ar den \"overl\"amnar dig n\aa{}got, som egendom, blott n\"ar du kan 
\textit{respektera} n\aa{}got, som egendom, blott d\aa{} t\"ors du till\"agna 
dig det. Och du skall icke ha en tanke, icke uttala en stavelse, icke beg\aa{} 
n\aa{}gon handling, utan att mottaga impulsen d\"artill fr\aa{}n sedligheten, 
f\"ornuftet eller m\"anskligheten. Hur har man icke s\"okt, att slakta den 
beg\"arliga m\"anniskans lyckliga f\"ordomsfrihet p\aa{} f\"ordommarnas 
altare!

Men \"over altaret v\"alver sig en kyrka, vars murar st\"andigt rycka l\"angre 
och l\"angre ut. Vad de innesluta \"ar -- heligt. Du kan icke l\"angre komma i 
besittning av det, du kan icke mera ber\"ora det. Skrikande i f\"ort\"arande 
hunger smyger du omkring dessa murar f\"or att s\"oka upp det lilla profana, 
som \"annu \aa{}terst\aa{}r -- och st\"andigt blir din krets tr\"angre, d\"ar 
du f\aa{}r r\"ora dig. Snart omsluter denna kyrka hela jorden och du blir 
driven ut till yttersta randen; \"annu ett steg och \textit{det heligas 
v\"arld} har segrat. Du sjunker ned i avgrunden. D\"arf\"or r\aa{}der jag dig, 
medan det \"annu \"ar tid: spring icke l\"angre omkring p\aa{} det profanas 
avbetade marker, v\aa{}ga spr\aa{}nget och st\"orta dig in genom helgedomens 
portar. N\"ar du f\"ort\"ar det heliga, har du gjort det till din egendom! 
Sluka hostian och du \"ar fri fr\aa{}n den.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\section[3. De fria]{\centering 3. DE FRIA.}

N\"ar de gamla och de nya h\"ar ovan blivit framf\"orda i tv\aa{} avdelningar, 
s\aa{} skulle det kunna synas, som de fria skulle h\"ar framf\"oras, som en 
sj\"alvst\"andig och f\"or sig avs\"ondrad grupp. S\aa{} \"ar det icke. De 
fria \"aro blott de nyare och de nyaste bland de "{}nya"{} och bli blott 
\"agnade en s\"arskild avdelning, emedan de tillh\"ora samtiden, och det 
samtida framf\"or allt tager v\aa{}r uppm\"arksamhet i anspr\aa{}k. Jag 
anv\"ander uttrycket de fria blott som en \"overs\"attning f\"or de liberala, 
men m\aa{}ste, vad frihetsbegreppet ang\aa{}r, som s\aa{} mycket annat, vars 
\"ogonblickliga behandling icke \"ar n\"odv\"andig, \aa{}terkomma senare.

\subsection[\S{}1. Den politiska liberalismen]{\centering \S{}1. DEN POLITISKA LIBERALISMEN.}

Sedan man s\aa{} t\"amligen t\"omt det s.k. absoluta kungad\"omets kalk i 
botten blev man i adertonde \aa{}rhundradet allt f\"or klar med, att denna 
dryck icke smakade m\"anskligt. Man b\"orjade l\"angta efter n\aa{}got nytt. 
V\aa{}ra f\"orf\"ader fordrade \"antligen att bli ansedda, som de m\"anniskor, 
vilka de dock voro.

Den, som i oss ser n\aa{}got annat \"an m\"anniskor, vilja vi p\aa{} samma 
s\"att icke betrakta som en m\"anniska, utan som en om\"anniska, och behandla 
honom som s\aa{}dan; den d\"aremot, som erk\"anner oss som m\"anniskor och 
beskyddar oss mot faran, att bli behandlade som om\"anniskor, den vilja vi 
\"ara, som v\aa{}r sanne beskyddare och skyddspatron.

L\aa{}t oss d\aa{} h\aa{}lla samman och skydda m\"anniskan hos varandra; 
d\aa{} finna vi i v\aa{}r \textit{sammanh\aa{}llning} n\"odigt skydd, och i de 
\textit{sammanh\aa{}llande} ett s\"allskap, som k\"anner sitt 
m\"anniskov\"arde och h\aa{}ller tillsammans som "{}m\"anniskor"{}. V\aa{}r 
sammanh\aa{}llning \"ar \textit{staten}, vi \"aro som sammanh\aa{}llande 
\textit{nationen}.

I v\aa{}rt f\"orbund, som nation, eller stat, \"aro vi blott m\"anniskor. Hur 
vi \"an eljes f\"orh\aa{}lla oss, som individer, och vilka egennyttiga 
intr\"assen som beh\"arska oss, det tillh\"or blott v\aa{}rt 
\textit{privatliv}; v\aa{}rt offentliga liv, eller statsliv, \"ar ett 
\textit{rent m\"anskligt}. Allt om\"anskligt eller "{}egoistiskt"{}, som 
vidl\aa{}der oss, har f\"ornedrats till "{}privatsak"{}, och vi skilja noga 
staten fr\aa{}n det "{}borgerliga samh\"allet"{}, i vilket "{}egoismen"{} 
driver sitt spel.

Den sanna m\"anniskan \"ar nationen, den enskilde \"ar st\"andigt en egoist. 
D\"arf\"or skola ni avkasta enskildheten eller isoleringen, i vilken den 
egoistiska olikheten eller ofriden bor, och viga er helt och h\aa{}llet \aa{}t 
den sanna m\"anniskan, nationen eller staten. D\aa{} skola ni g\"alla som 
m\"anniskor och vara i besittning av allt det m\"anskliga; staten, den sanna 
m\"anniskan, skall g\"ora er delaktig i sig, giva er 
"{}m\"anniskor\"attigheterna"{}: m\"anniskan ger er sina r\"attigheter!

S\aa{} l\aa{}ter borgard\"omets tal.

Borgard\"omet \"ar ingenting annat \"an tanken, att staten \"ar allt i allo, 
den sanna m\"anniskan, och att den enskildes m\"anniskov\"arde best\aa{}r i 
att vara statsborgare. Att vara en god borgare, d\"ari s\"oker hon sin 
st\"orsta \"ara; \"over detta k\"anner hon intet h\"ogre \"an m\"ojligen det 
antikverade -- en god kristen.

Borgard\"omet utvecklade sig under kamp mot de privilegierade st\"anderna, av 
vilka det, som "{}tredje st\aa{}nd"{}, behandlades med ringaktning och slogs 
samman med "{}kanaljerna"{}. Man hade s\aa{}ledes hittills i staten f\aa{}tt 
se de "{}olikst\"allda personerna"{}. En adelsmans son var f\"odd till 
st\"allningar, till vilka de utm\"arktaste borgerliga f\"org\"aves kastade 
l\"angtansfulla blickar. Detta uppr\"orde den borgerliga sj\"alvk\"anslan. 
Ingen skillnad mer, inget favoriserande, ingen st\aa{}ndsolikhet! Alla \"aro 
lika! Inget \textit{s\"arintresse} skall gynnas, utan \textit{allas allm\"anna 
intr\"asse}. Staten skall vara ett samh\"alle av fria och j\"amlika 
m\"anniskor, och var och en skall \"agna sig \aa{}t "{}det helas v\"al"{}, 
uppg\aa{} i \textit{staten}, g\"ora staten till sitt m\aa{}l och ideal. Stat! 
stat! s\aa{} lydde det allm\"anna ropet och s\aa{} s\"okte man den "{}r\"atta 
statsf\"orfattningen"{}, den b\"asta konstitutionen, allts\aa{} staten i sin 
b\"asta gestalt. Statstanken drog in i allas hj\"artan och v\"ackte 
h\"anf\"orelse; att tj\"ana staten, denna v\"arldsliga gud, det blev den nya 
gudstj\"ansten och kulten. Den egentliga politiska epoken hade brutit in. Att 
tj\"ana staten eller nationen var det h\"ogsta idealet, statsintr\"asse -- 
h\"ogsta intr\"asse, statstj\"anst (f\"or vilket det icke \"ar n\"odigt att 
vara statstj\"ansteman) -- h\"ogsta \"ara.

S\aa{} blev d\aa{} s\"arintr\"assena och personligheten bortjagade och 
uppoffringen f\"or staten blev h\"ogsta dygd. Man m\aa{}ste uppgiva sig 
sj\"alv och blott leva f\"or staten. Man m\aa{}ste handla "{}intr\"asserat"{}, 
icke s\"oka att nytta sig, utan staten. Denna har d\"armed blivit till den 
huvudperson, f\"or vilken de enskilda personligheterna f\"orsvinna: icke jag 
lever, men den lever i mig. D\"armed var man befriad fr\aa{}n den tidigare 
egenk\"arleken, var oegennyttan och opersonligheten sj\"alv. Inf\"or denna gud 
-- staten -- f\"orsvann all egoism, och alla voro lika: de voro alla utan 
undantag -- m\"anniskor, ingenting annat \"an m\"anniskor.

Vid \textit{egendomens} l\"attant\"andliga stoff uppflammade revolutionen. 
Regeringen brukade p\"angar. Nu m\aa{}ste den bekr\"afta den satsen, att 
staten \"ar \textit{absolut} och d\"armed herre \"over all egendom. Staten 
m\aa{}ste nu \textit{\"overtaga sina} p\"angar, som blott befann sig i 
unders\aa{}tarnas besittning, men icke var deras egendom. F\"or den skull 
inkallar den st\"anderna, f\"or att l\aa{}ta \textit{bevilja} sig dessa 
p\"angar. R\"adslan f\"or den sista konsekvensen st\"ortade illusionen av en 
\textit{absolut} regering; den som m\aa{}ste l\aa{}ta "{}bevilja"{} sig 
n\aa{}got, kan icke bliva ansedd som absolut. Unders\aa{}tarna f\"orklarade 
sig vara de \textit{v\"arkliga \"agarna}, och att det var deras p\"angar man 
fordrade. De d\aa{}varande unders\aa{}tarna n\aa{}dde fram till 
f\"orst\aa{}elsen av, att de voro \textit{egendoms\"agare}. Bailly tolkade 
detta i f\aa{} ord: "{}N\"ar ni icke kan disponera \"over min egendom utan min 
till\aa{}telse, hur mycket mindre kunna ni d\aa{} disponera \"over min person, 
\"over allt som r\"or min andliga och samh\"alleliga st\"allning! Allt detta 
\"ar min egendom, liksom det stycke jord jag brukar. Och jag har en r\"att, 
ett intr\"asse, att sj\"alv g\"ora lagarna"{}. Baillys ord klingar s\aa{}, som 
nu \textit{var och en} vore egendoms\"agare. Emellertid var nu -- 
\textit{nationen} egendoms\"agare och herre ist\"allet f\"or regeringen och 
fursten. Fr\aa{}n och med nu heter idealet -- "{}folkfrihet -- ett fritt 
folk"{}, o.s.v.

Redan den 8 juli 1789 st\"ortade Barr\`eres och biskopens fr\aa{}n Autun 
f\"orklaring det sken, att var och en, den enskilde, var av betydelse f\"or 
lagstiftningen; de visade kommittenternas fullst\"andiga 
\textit{maktl\"oshet}:\textit{ representanternas majoritet} hade blivit 
\textit{herre}. N\"ar -- den 9 juli -- planen \"over f\"orfattningsarbetets 
indelning f\"oredrogs, anm\"arkte Mirabeau: "{}Regeringen har blott makt, 
ingen r\"att; blott hos \textit{folket} finner man k\"allan till all 
r\"att"{}. Den 16 juli utropar samme Mirabeau: "{}\"Ar icke folket k\"allan 
till all \textit{makt}?"{} Allts\aa{} k\"allan till all r\"att och k\"allan 
till all -- \textit{makt}! I f\"orbig\aa{}ende sagt kommer r\"attens 
inneh\aa{}ll h\"ar till synes: den \"ar -- \textit{makten}. "{}Den som har 
makt, har r\"att"{}.

Borgard\"omet \"ar de privilegierade st\aa{}ndens arvtagare. I v\"arkligheten 
\"overgick blott baronernas r\"attigheter, som fr\aa{}ntogs dem som 
"{}usurpationer"{}, \"over p\aa{} borgard\"omet. Ty borgard\"omet heter nu 
"{}nationen"{}. "{}I nationens h\"ander"{} blevo alla \textit{privilegier} 
\aa{}terl\"amnade. D\"arigenom upph\"orde de att vara "{}privilegier"{}: de 
blevo "{}r\"attigheter"{}. Nationen uppb\"ar fr\aa{}n denna stund tionde, 
dagsv\"arke; den har \"arvt herrer\"atten, jaktr\"atten, de -- livegna. Natten 
till den 4 augusti var f\"oretr\"adesr\"attigheternas och privilegiernas 
d\"odsnatt (\"aven st\"aderna, byarna, magistraterna voro privilegierade, voro 
f\"orsedda med f\"oretr\"adesr\"attigheter och herrer\"att) som slutade med 
"{}r\"attens"{} nya morgon, "{}statsr\"atten"{}, "{}nationens r\"att"{}.

Monarken i den "{}kungliga herrens"{} gestalt hade varit en fattig monark 
gentemot denna nya monark, den "{}suver\"ana nationen"{}. Denna 
\textit{monarki} var tusenfalt skarpare, str\"angare och konsekventare. Gent 
emot den nya monarken gavs det alls ingen r\"att, inget privilegium mer. Hur 
inskr\"ankt f\"orefaller d\"aremot icke det "{}absoluta kungad\"omet"{} hos 
\textit{l'ancien regime}! Revolutionen f\"orvandlade den \textit{inskr\"ankta 
monarkien} till \textit{absolut monarki}. Fr\aa{}n denna stund \"ar varje 
r\"attighet, som icke f\"orl\"anas av denna monark, ett "{}tillv\"allande"{}, 
men varje privilegium, som han utdelar, en "{}r\"attighet"{}. Tiden 
\aa{}tr\aa{}dde det \textit{absoluta kungav\"aldet}, den absoluta monarkien; 
d\"arf\"or f\"oll det gamla, s\aa{} kallade absoluta kungav\"aldet, som s\aa{} 
litet hade f\"orst\aa{}tt, att vara absolut, att den inskr\"anktes av tusen 
sm\aa{} herrar.

Vad man under \aa{}rtusenden l\"angtat och str\"avat efter, n\"amligen att 
finna denna absoluta herre, vid sidan av vilken ingen annan herre och 
h\"arskare kunde existera, det hade bourgeoisien framskapat. Den har 
f\"orv\"arkligat den herre som allenast utdelar "{}r\"attstiteln"{} och utan 
vars bekr\"aftelse \textit{ingenting \"ar ber\"attigat}. "{}S\aa{} veta vi nu, 
att ingen avgud \"ar i v\"arlden, och att ingen annan gud \"ar utom den 
ende"{}.\footnote{1 Korint. 8, 4.}

Emot "{}r\"atten"{} kan man icke l\"angre, som mot en vanlig r\"att, 
upptr\"ada med det p\aa{}st\aa{}endet, att det \"ar "{}en or\"att"{}. Man kan 
nu blott s\"aga, att den \"ar ett vanvett, en illusion. Kallar man den 
or\"att, s\aa{} m\aa{}ste man uppst\"alla en\textit{ annan r\"att} emot den, 
och m\"ata den med denna. F\"orkastar man d\"aremot r\"atten som s\aa{}dan, 
r\"atten i och f\"or sig, helt och h\aa{}llet, s\aa{} f\"orkastar man 
ocks\aa{} or\"attens begrepp och uppl\"oser hela r\"attsbegreppet till vilket 
ocks\aa{} h\"or or\"attens begrepp.

Vad vill det s\"aga, att vi alla \aa{}tnjuta "{}likhet inf\"or de politiska 
r\"attigheterna"{}? Blott det, att staten icke tar n\aa{}gon h\"ansyn till min 
person, att jag, liksom varje annan, blott \"ar en m\"anniska f\"or honom, 
utan att ha n\aa{}gon annan p\aa{} honom imponerande betydelse. Jag imponerar 
icke p\aa{} staten, som adlig, som son till en adelsman, eller som en 
\"ambetsmans arvtagare, vars \"ambete tillh\"or mig \"arvtligt (som i 
medel\aa{}ldern grevskapen o.s.v. och senare de \"arvtliga \"ambeten, som 
f\"orekommo under det absoluta kungav\"aldet). Nu har staten en otalig m\"angd 
r\"attigheter att bortgiva, exempelvis r\"atten att kommendera ett kompani, en 
bataljon o.s.v.; staten bortgiver dessa r\"attigheter, emedan det \"ar hennes, 
d.v.s. statsr\"attigheter, eller "{}politiska"{} r\"attigheter. D\"arvid \"ar 
det hennes likgiltigt till vem hon f\"orl\"anar r\"atten, blott mottagaren 
\"ar fylld av de plikter, som medf\"olja den \"overl\aa{}tna r\"atten. Vi 
\"aro alla \textit{lika}, den ene icke mer eller mindre v\"ard, \"an den 
andre. Det \"ar mig likgiltigt vem som mottar arm\'ebef\"alet, s\"ager den 
suver\"ana staten, f\"orutsatt, att mottagaren beh\"origt f\"orst\aa{}r saken. 
"{}Likhet i politiska r\"attigheter"{} betyder s\aa{}ledes, att var och en kan 
f\"orv\"arva varje r\"attighet, som staten har att bortgiva, om hon blott 
fyller de d\"armed f\"orknippade betingelserna, betingelser, som blott skola 
m\"atas med den nuvarande r\"atten och icke s\"okas i f\"ork\"arlek f\"or 
personen (persona grata). R\"atten att bliva officer, inneb\"ar s\aa{}ledes, 
att man m\aa{}ste ha sunda lemmar och ett visst m\aa{}tt av kunskap, men den 
har icke adlig b\"ord, som villkor; kunde d\"aremot \"aven den 
f\"ortj\"anstfullaste borgare icke uppn\aa{} denna utm\"arkelse, s\aa{} 
f\"orefanns en olikhet i de politiska r\"attigheterna. Bland de nuvarande 
staterna har den ene mer, den andre mindre, genomf\"ort denna 
likhetsgrundsats.

St\aa{}ndsmonarkien (s\aa{} vill jag kalla det absoluta kungav\"aldet, 
kungarnas tid innan revolutionen) h\"oll den enskilde i beroende av idel 
sm\aa{} monarkier. Dessa voro s\aa{}dana, som skr\aa{}s\"allskapen, 
adelst\aa{}ndet, pr\"astst\aa{}ndet, borgarst\aa{}ndet, st\"aderna, byarna 
o.s.v. \"Overallt m\aa{}ste den enskilde f\"orst anse sig, som en medlem av 
dessa sm\aa{} samh\"allen och obetingat vara lydig dess ande, esprit de corps, 
som sin monark. F\"or den adliga m\aa{}ste exempelvis hans familj, hans 
sl\"akts \"ara, g\"alla f\"or mer \"an han sj\"alv. Blott genom sin 
\textit{korporation}, sitt st\aa{}nd, kom den enskilde i f\"orh\aa{}llande 
till den st\"orre korporationen, till staten, liksom hos katolicismen den 
enskilde f\"orst kom i ber\"oring med Gud genom pr\"asterna. P\aa{} detta 
gjorde nu tredje st\aa{}ndet ett slut, genom att visa det modet, att f\"orneka 
sig som st\aa{}nd. Det beslutade sig, att icke l\"angre vara ett st\aa{}nd vid 
sidan av andra st\aa{}nd, utan f\"orklara sig som "{}nation"{}. D\"arigenom 
skapade det en mycket fullkomligare och absolutare monarki, och hela den 
hittills h\"arskande st\aa{}ndsprincipen gick till uppl\"osning. Man kan 
d\"arf\"or icke s\"aga, att revolutionen g\"allt de tv\aa{} f\"orsta, 
privilegierade st\aa{}nden, utan den g\"allde de sm\aa{} st\aa{}ndsmonarkierna 
\"overhuvudtaget. Men voro st\aa{}nden och dess tv\aa{}ngsherrav\"alde brutna 
(och konungen var ju blott en st\aa{}ndskonung, ingen borgerlig) s\aa{} 
\aa{}terst\aa{}r de ur st\aa{}ndsskillnaden befriade individerna. Skulle de nu 
verkligen vara utan st\aa{}nd och band, icke vara bundna genom st\aa{}ndsband, 
eller allm\"ant band? Nej, det tredje st\aa{}ndet hade ju blott f\"orklarat 
sig som nation, f\"or att icke vara ett st\aa{}nd vid sidan av andra, utan det 
\textit{enda st\aa{}ndet}. Detta enda st\aa{}nd \"ar nationen, "{}staten"{}. 
Vad hade nu blivit av den enskilde? En politisk protestant, ty han hade nu 
tr\"att i omedelbart f\"orh\aa{}llande till sin gud, staten. Han var icke 
l\"angre, som en adlig i noblessmonarkien, som hantverkare i 
skr\aa{}monarkien, utan som en borgare i staten.

Bourgeoisien \"ar \textit{f\"ortj\"anstens} adel. Den k\"ampade mot den 
"{}l\"attjefulla"{} adeln, ty fr\aa{}n dess synpunkt, deras, som genom flit 
och f\"ortj\"anst f\"orv\"arvade adeln, \"ar icke den "{}f\"odde"{} fri, utan 
blott den f\"ortj\"anstfulle, den redlige tj\"anaren (konungens, statens, 
folkets i den konstitutionella staten). Genom tj\"anande f\"orv\"arvar man 
frihet, d.v.s. f\"orv\"arvar man f\"ortj\"anster, om man ocks\aa{} tj\"anade 
-- mammon. Man m\aa{}ste g\"ora sig f\"ortj\"ant, om staten, d.v.s. om statens 
princip, om densammas sedliga ande. Den som \textit{tj\"anar} denna statens 
ande \"ar en god borgare, han m\aa{} leva p\aa{} vilken till\aa{}ten 
f\"orv\"arvsgren, som h\"alst. I hans \"ogon driva "{}de nya"{} en br\"odl\"os 
konst. Blott "{}kr\"amaren"{} \"ar "{}praktisk"{} och kr\"amarsj\"al \"ar 
s\aa{} v\"al den, som jagar efter tj\"anstemannaplatser, som den, som i handel 
skaffar sig sin utkomst, eller eljes s\"oker g\"ora sig nyttig.

Men r\"aknas de f\"ortj\"anstfulla som fria (ty vad fattas den 
tillfredst\"allde borgaren, den trogne tj\"anstemannen i den frihet, som hans 
hj\"arta \aa{}tr\aa{}r?), s\aa{} \"aro "{}tj\"anarna"{} de -- fria. Den lydige 
tj\"anaren \"ar den fria m\"anniskan! Vilken bef\"angd mots\"agelse! Och dock 
\"ar detta bourgeoisiens inneh\aa{}ll, och dess diktare, Goethe, liksom dess 
filosof, Hegel, ha f\"orst\aa{}tt att f\"orh\"arliga subjektets beroende av 
objektet, lydigheten mot den objektiva v\"arlden. Den, som blott tj\"anar 
saken, "{}h\"angiver sig \aa{}t den helt och h\aa{}llet"{}, har den sanna 
friheten. Och saken, \"ar hos den t\"ankande -- \textit{f\"ornuftet}, som, 
liksom staten och kyrkan -- giver allm\"anna lagar och genom 
m\"ansklighetstanken sl\aa{}r den enskilda m\"anniskan i band. Det 
best\"ammer, vad som \"ar "{}sannt"{}, varefter man sedan har att r\"atta sig. 
Ingen \"ar f\"ornuftigare m\"anniska \"an den redlige tj\"anaren, som i 
egenskap av statens tj\"anare kan kallas god borgare.

Du m\aa{} vara stenrik eller utfattig -- det \"overl\aa{}ter borgard\"omets 
stat \aa{}t dig sj\"alv; blott du har ett "{}gott sinnelag"{}. Hon fordrar 
detta av dig, och h\aa{}ller det, som sin viktigaste uppgift, att framkalla 
det hos alla. D\"arf\"or skall hon bevara dig fr\aa{}n "{}onda inflytelser"{} 
genom att h\aa{}lla de "{}illasinnade"{} i schack och tysta deras upproriska 
tal med censur eller straff bak f\"angelsemurarna, och skall \aa{}andra sidan 
s\"atta folk med "{}gott sinnelag"{} till censorer och p\aa{} alla s\"att 
l\aa{}ta "{}v\"alsinnade och v\"almenande"{} \"ova \textit{moraliskt} 
inflytande p\aa{} dig. Har hon gjort dig d\"ov mot de d\aa{}liga 
inflytelserna, s\aa{} \"oppnar hon s\aa{} mycket ivrigare \aa{}ter dina \"oron 
f\"or de goda p\aa{}verkningarna.

Med bourgeoisiens tid b\"orjar \textit{liberalismen}. Man vill \"overallt se 
det "{}f\"ornuftiga"{}, det "{}tidsenliga"{} o.s.v. realiserat. F\"oljande 
definition p\aa{} liberalismen, som skall vara sagt till dess \"ara, \"ar 
fullt betecknande: "{}Liberalismen \"ar intet annat \"an 
f\"ornuftserk\"annandet anv\"ant p\aa{} v\aa{}ra best\aa{}ende 
f\"orh\aa{}llande."{} Dess m\aa{}l \"ar en "{}f\"ornuftig ordning"{}, ett 
"{}sedligt f\"orh\aa{}llande"{}, en "{}begr\"ansad frihet"{}, icke anarkien, 
lagl\"osheten, egoismen. Men h\"arskar f\"ornuftet, s\aa{} \"ar 
\textit{personen} bunden. Konsten har l\"ange, icke blott r\"aknat med det 
fula, utan ocks\aa{} betraktat dess best\aa{}nd som n\"odv\"andigt och 
upptaget det i sig: den anv\"ander sig av skurken o.s.v. Ocks\aa{} p\aa{} det 
religi\"osa omr\aa{}det g\aa{} de extrema liberalerna s\aa{} l\aa{}ngt att de 
\"aven anse den religi\"osaste m\"anniskan, som statsborgare; de vilja icke 
l\"angre veta av k\"attardommar. Men mot den "{}f\"ornuftiga lagen"{} skall 
ingen g\"ora uppror, ty d\aa{} hotar honom de h\aa{}rdaste -- straff. Man vill 
icke min eller personens fria r\"orelse och betydelse, utan ett 
f\"ornuftsh\"arrav\"alde, ett h\"arskande. De liberala \"aro \textit{ivrare}, 
icke precis f\"or tron, Gud o.s.v., men f\"or f\"ornuftet, deras h\"arskare. 
De f\"ordraga icke d\aa{}lig uppfostran och d\"arf\"or ingen sj\"alvutveckling 
och sj\"alvbest\"amning: de upptr\"ada, som \textit{f\"ormyndare}, trots den 
mest absoluta h\"arskare.

Vad menar man med politisk frihet? M\aa{}h\"anda den enskildes frihet fr\aa{}n 
staten och dess lagar? Nej, tv\"artom den enskildes \textit{f\"angslande} vid 
staten och dess lagar. Men varf\"or frihet? Emedan man icke l\"angre \"ar 
skiljd fr\aa{}n staten genom mellanpersoner, utan st\aa{}r i direkt och 
omedelbart f\"orh\aa{}llande till densamma, emedan man \"ar -- statsborgare, 
icke n\aa{}gon annans unders\aa{}te, icke ens konungens, som person, utan 
blott i hans egenskap av "{}stats\"overhuvud"{}. Den politiska friheten, denna 
liberalismens grundl\"ara, \"ar ingenting annat \"an en andra fas hos 
protestantismen, och l\"oper fullst\"andigt parallell med den "{}religi\"osa 
friheten"{}.\footnote{Louis Blanc s\"ager (Historie des dix ans. I p.138) om 
restaurationen: Le protestantisme devint le fond des id\'ees et des moeurs.} 
Eller skulle den senare m\aa{}h\"anda f\"orst\aa{}s, som en frihet fr\aa{}n 
religionen? Ingenting mindre \"an det. Den betyder blott frihet fr\aa{}n 
mellanpersoner, friheten fr\aa{}n f\"ormedlande pr\"aster, upph\"orandet av 
lekmannaskapet, som det direkta och omedelbara f\"orh\aa{}llandet till 
religionen eller Gud. Den som \"ar "{}religi\"ost fri"{}, f\"or den \"ar 
religionen en hj\"artesak, \"ar hans \textit{egen sak}, \"ar honom ett 
"{}heligt allvar"{}. P\aa{} samma s\"att \"ar staten ett "{}heligt allvar"{} 
f\"or den "{}politiskt fria"{}, den \"ar hans hj\"artesak, hans huvudsak, hans 
egen sak.

Politisk frihet betyder, att polisen, staten, \"ar fri; liksom samvetsfrihet 
betyder det, att samvetet \"ar fritt; allts\aa{} icke, att jag \"ar fri 
fr\aa{}n staten, religionen och samvetet, eller att jag \"ar obunden av dem. 
Det betyder icke \textit{min} frihet, utan en mig beh\"arskande och 
betvingande makts frihet; det betyder, att en av mina tv\aa{}ngsherrar staten, 
religionen, samvetet, \"ar fri. Stat, religion och samvete, dessa 
tv\aa{}ngsherrar g\"ora mig till slav, och deras frihet \"ar mitt slaveri. Att 
de d\"arvid f\"olja grundsatsen: "{}\"andam\aa{}let h\"alga medlen"{}, 
f\"orst\aa{}s av sig sj\"alv. \"Ar statens v\"al m\aa{}let, s\aa{} \"ar kriget 
ett helgat medel; \"ar r\"attvisan statens m\aa{}l, s\aa{} \"ar dr\aa{}p ett 
helgat medel och heter med sitt heliga namn: avr\"attning, o.s.v.; den heliga 
staten \textit{helgar} allt som fr\"amjar den.

Den individuella friheten \"over vilken den borgerliga liberalismen svartsjukt 
vakar, betyder ingalunda en fullst\"andigt fri sj\"alvbest\"amning, varvid 
handlingarna helt bli \textit{mina}, utan blott oberoende av 
\textit{personer}. Individuellt fri \"ar den, som icke \"ar ansvarig inf\"or 
n\aa{}gon \textit{m\"anniska}. F\"orst\aa{}dd i denna mening -- och man 
f\aa{}r icke f\"orst\aa{} den p\aa{} annat s\"att -- \"ar icke blott 
h\"arskaren individuellt fri, d.v.s. oansvarig inf\"or m\"anniskorna, 
("{}inf\"or Gud"{} erk\"anner han sig ha ansvar) utan alla, som blott \"aro 
"{}ansvariga inf\"or lagen"{}. Denna art av frihet n\aa{}ddes genom 
\aa{}rhundradets revolution\"ara r\"orelse, n\"amligen oberoendet av 
godtycket, av \textit{tel est notre plaisir}. D\"arf\"or m\aa{}ste den 
konstitutionelle regenten ber\"ovas all personlighet, alla individuella 
beslut, f\"or att icke som person, som \textit{individuell m\"anniska}, 
f\"orn\"arma andras individuella frihet. Den \textit{personliga 
h\"arskarviljan} har f\"orsvunnit hos den konstitutionella regenten; 
d\"arf\"or v\"arja de absoluta furstarna h\"aremot. Likv\"al vilja de 
emellertid vara "{}kristliga furstar"{} i dess b\"asta mening. Men h\"artill 
m\aa{}ste vara en \textit{rent andlig} makt, en\"ar den kristne blott \"ar 
anden underd\aa{}nig ("{}Gud \"ar ande"{}). Konsekvent framst\"aller blott den 
konstitutionella fursten den rent andliga makten, som, utan all personlig 
betydelse, till den grad framst\aa{}r f\"orandligad, att han kan g\"alla f\"or 
en fullkomlig, ren "{}ande"{}, f\"or en \textit{id\'e}. Den konstitutionella 
konungen \"ar den v\"arkligt kristlige konungen, den kristliga principens 
\"akta konsekvens. I den konstitutionella monarkin har det individuella 
herrav\"aldet, d.v.s. en v\"arkligt fullkomlig h\"arskare, funnit sin 
uppl\"osning, sitt slut; d\"arf\"or r\aa{}der h\"ar den individuella friheten, 
oavh\"angighet fr\aa{}n varje individuell h\"arskare, fr\aa{}n var och en, som 
kunde beh\"arska mig med ett \textit{tel est notre plaisir}. Hon \"ar det 
full\"andade \textit{kristliga} statslivet, ett f\"orandligat liv.

Borgard\"omet \"ar helt igenom liberalt. Varje personligt ingrepp p\aa{} en 
annans omr\aa{}de uppr\"or det borgerliga sinnet. Ser borgaren, att man \"ar 
beroende av en m\"anniska, som enskild (d.v.s. en som icke auktoriserats genom 
en h\"ogre makt), beroende av hans lynne, godtycke och vilja, strax drar han 
fram sin liberalism och skriker om "{}villkor"{}. Borgaren f\"orf\"aktar sin 
frihet mot det, man kallar befallning: "{}mig har ingen att -- befalla!"{} 
Befallningen har det inneh\aa{}ll, att det, som jag skall, \"ar en annan 
m\"anniskas vilja. D\"aremot uttrycker \textit{lagen} icke en annans 
befallning. Borgard\"omets frihet \"ar friheten eller oavh\"angigheten av en 
annan persons vilja, den s\aa{} kallade personliga eller individuella 
friheten; ty att vara personligt fri betyder blott, att vara s\aa{} fri, att 
ingen annan person kan f\"orfoga \"over min person, eller vad jag skall eller 
icke skall, icke \"ar beroende av annan persons vilja. Pressfriheten \"ar 
f\"or exempel en s\aa{}dan liberalismens frihet, som blott bek\"ampar censorns 
tv\aa{}ng, som personligt villkor, men f\"or \"ovrigt visar sig ytterst 
ben\"agen att tyrannisera med presslagar, d.v.s. de borgerliga liberalerna 
vilja ha pressfrihet f\"or sig. Om de blott \"aro laglydiga, hemfalla de icke 
\aa{}t lagen med sitt skriveri. Blott det liberala, d.v.s. blott det lagliga, 
skall till\aa{}tas g\aa{} i press; allt annat hotas med "{}presslagar"{} och 
"{}presstraff"{}. K\"anner man den personliga friheten tryggad, s\aa{} 
m\"arker man icke alls, hur, om man vill g\aa{} vidare, den m\"ast skriande 
ofrihet \"ar f\"orh\"arskande. Visserligen \"ar man fri fr\aa{}n att befallas, 
och "{}ingen har n\aa{}got att befalla oss"{}, men s\aa{} mycket mera 
underd\aa{}nig har man blivit inf\"or -- \textit{lagen}. Man blir nu 
r\"attsm\"assigt slavbunden i alla h\"anseende.

I borgarstaten finns det blott "{}fria m\"anniskor"{}, som bliva tvingade till 
tusende saker (till v\"ordnad, till en trosbek\"annelse o.s.v.). Men vad g\"or 
det? Det \"ar ju blott staten, lagen, som tvingar dem, ingen enskild 
m\"anniska.

Vad menar borgard\"omet d\"armed, att det bek\"ampar varje befallning, som 
icke bottnar i "{}saken"{}, i "{}f\"ornuftet"{} o.s.v.? Det k\"ampar just 
blott i "{}sakens"{} intr\"asse mot "{}personens"{} herrav\"alde! Ty andens 
sak \"ar det f\"ornuftiga, det goda, det lagliga o.s.v., \"ar den "{}goda 
saken"{}. Borgard\"omet vill ha en opersonlig h\"arskare.

\"Ar nu principen den, att blott saken skall beh\"arska m\"anniskorna, 
n\"amligen sedlighetens sak, laglighetens sak o.s.v. s\aa{} f\aa{}r icke 
h\"aller den enas begr\"ansning genom den andra auktoriseras av lagen (som 
tidigare de borgerliga voro utest\"angda fr\aa{}n adelns \"ambete, de adliga 
fr\aa{}n borgarnas skr\aa{}, o.s.v.) d.v.s. det m\aa{}ste vara fri konkurrens. 
Blott med hj\"alp av "{}saken"{} kan den ene utest\"anga den andre (den rike 
den obemedlade sitt guld, en sak), icke som person. H\"adanefter g\"aller 
blott ett herrav\"alde, \textit{statens} herrav\"alde; ingen \"ar mera, som 
person, den andres herre. Redan vid f\"odelsen tillh\"ora barnen staten, 
f\"or\"aldrarna tillh\"ora de blott i statens namn, som t.ex. icke 
till\aa{}ter barnamord, som fordrar att barnen d\"opas o.s.v.

Men f\"or staten \"ar ocks\aa{} alla barn lika ("{}borgerlig eller politisk 
likhet"{}), och de m\aa{} sj\"alva se till, huru de kunna bli f\"ardiga med 
varandra: de m\aa{} \textit{konkurrera}.

Fri konkurrens betyder ingenting annat \"an att alla kunna tr\"ada upp emot 
varandra, g\"ora sig g\"allande, kunna k\"ampa. D\"aremot upptr\"adde 
naturligtvis det feodala partiet, d\aa{} feodalismen berodde p\aa{} ett 
tillst\aa{}nd utan konkurrens. Striderna under Frankrikes restaurationstid 
hade icke annat inneh\aa{}ll \"an det, att bourgeoisien k\"ampade f\"or sin 
fria konkurrens, och de feodala s\"okte f\"ora tillbaka till de 
f\"org\aa{}ngna f\"orh\aa{}llandena.

N\aa{}, den fria konkurrensen har segrat och m\aa{}ste segra \"over 
skr\aa{}tiden.

L\"opte revolutionen ut i en reaktion, s\aa{} visades blott d\"arigenom, vad 
revolutionen egentligen var. Ty varje str\"avande slutar i reaktion, n\"ar den 
kommer till \textit{besinning} och stormar blott fram i den ursprungliga 
aktionen, s\aa{} l\"ange den \"ar ett rus, en "{}obet\"anksamhet"{}. 
"{}Besinning"{} \"ar st\"andigt reaktionens slagord, emedan besinningen 
s\"atter gr\"anser och befriar det man egentligen velat, d.v.s. principen, 
fr\aa{}n begynnelsens "{}tygell\"oshet"{} och "{}h\"ansynsl\"oshet"{}. Vilda 
pojkar, besinningsl\"osa studenter, som kasta all h\"ansyn till sidan, \"aro 
\textit{egentligen} filistrar, en\"ar hos b\aa{}da h\"ansynen bildar 
r\"orelsens inneh\aa{}ll, blott med den skillnad, att de som h\"ansynsl\"osa 
storskr\"avlare g\"ora uppror mot h\"ansynen, f\"orh\aa{}lla sig negativa, 
medan de senare som filistrar underkasta sig h\"ansynen, f\"orh\aa{}lla sig 
positiva. Omkring "{}h\"ansynen"{} r\"ora sig i b\aa{}da fallen allt deras 
g\"orande och l\aa{}tande, men filistern \"ar \textit{reaktion\"ar} gent emot 
ynglingen, \"ar den till besinning komne vilde besinningsl\"ose, liksom denne 
\"ar den obet\"anksamma filistern. Den vardagliga erfarenheten bekr\"aftar 
sanningen av detta omslag och visar, hur storskr\"avlarna bliva filistrar.

S\aa{} visar ocks\aa{} den s\aa{} kallade reaktionen i Tyskland, hur den blott 
var den besinningsfulla forts\"attningen av det krigiska frihetsjublet.

Revolutionen var icke riktad mot \textit{det best\aa{}ende}, utan mot 
\textit{detta best\aa{}ende}, mot ett best\"amt tillst\aa{}nd. Den avskaffade 
icke \textit{h\"arskaren}, men den d\aa{} \textit{sittande} h\"arskaren. 
Fransm\"annen blevo tv\"artom beh\"arskade p\aa{} det str\"angaste. Den 
d\"odade det gamla lastfulla f\"or att trygga det dygdfulla ett s\"akrare 
best\aa{}nd; d.v.s. den satte blott dygden i lastens st\"alle. (Last och dygd 
skilja sig blott fr\aa{}n varandra som den vilde ynglingen fr\aa{}n en 
filister.)

\"Anda till v\aa{}ra dagar har revolutionens princip stannat d\"arvid, att 
blott k\"ampa mot detta eller detta best\aa{}ende, d.v.s. vara reformatorisk. 
Hur mycket man \"an f\"orb\"attrar, hur mycket \"an de "{}besinningsfulla 
framstegen"{} m\aa{} inneh\aa{}lla, s\aa{} s\"atter man \"and\aa{} st\"andigt 
en ny herre i den gamles st\"alle, och omst\"ortandet blir ett -- uppbyggande. 
Det stannar vid skillnaden mellan den unga och den gamla filistern. 
Spetsborgerligt b\"orjade revolutionen med det tredje st\aa{}ndets, 
medelst\aa{}ndets, uppror, spetsborgerligt f\"ortorkade den. Icke den enskilda 
m\"anniskan -- och endast denna \"ar m\"anniska -- blev fri, utan borgaren, le 
citoyen, den \textit{politiska} m\"anniskan, som just d\"arf\"or icke \"ar 
m\"anniskan, utan ett exemplar av m\"anniskosl\"aktet, eller n\"armare ett 
exemplar av borgarsl\"aktet, en \textit{fri borgare}.

I revolutionen handlade icke den enskilde v\"arldshistoriskt, utan ett 
\textit{folk}: nationen, suver\"anen, skulle g\"ora allt. Ett inbillat jag, en 
id\'e, som ju nationen \"ar, tr\"ader handlande fram, d.v.s. de enskilda 
g\aa{}vo sig h\"an till v\"arktyg \aa{}t denna id\'e och handlade som 
"{}borgare"{}.

Sin makt, och samtidigt sin begr\"ansning, har borgard\"omet i statens 
grundlagar, i en laglydig furste, som sj\"alv d\"omer och h\"arskar efter 
"{}f\"ornuftiga lagar"{}, kort sagt i \textit{lagligheten}. Bourgeoisiens 
period var beh\"arskad av den brittiska laglighetens ande. En f\"orsamling av 
riksrepresentanter erinra varandra st\"andigt, att deras befogenhet \"ar 
begr\"ansad, och att de \"overhuvudtaget blott \"aro kallade av n\aa{}d, att 
de av on\aa{}d \aa{}ter kunna bliva avsatta. De erinra sig st\"andigt sin -- 
\textit{kallelse}. Det g\aa{}r visserligen icke att f\"orneka, att min far har 
avlat mig; men n\"ar jag nu en g\aa{}ng har kommit till, s\aa{} ang\aa{}r mig 
v\"al icke hans avlings-avsikter, och vad han \"an m\aa{} ha avsett mig till, 
s\aa{} g\"or jag vad jag sj\"alv vill. D\"arf\"or f\"orkunnade ocks\aa{} 
mycket riktigt den inkallade st\aa{}ndsf\"orsamlingen vid revolutionens 
b\"orjan, att den var oavh\"angig av dem, som kallat den. Den 
\textit{existerade} och skulle varit dum, om den icke gjort sin r\"att till 
existens g\"allande, utan inbillat sig vara avh\"angig av sin fader. De 
kallade hade icke l\"angre att fr\aa{}ga: vad ville kallaren, n\"ar han 
kallade mig? -- utan: vad vill jag, sedan jag nu en g\aa{}ng blivit kallad? 
Icke kallaren, icke kommittenterna, icke den charta, efter vilken deras 
sammankallande har skett, ingenting skall f\"or honom vara en helig, 
oantastlig makt. Han har \textit{befogenhet} till allt, som st\aa{}r i hans 
makt; han skall icke erk\"anna n\aa{}gon inskr\"ankande "{}befogenhet"{}, 
skall icke vara lojal. Detta skulle skapa, om man \"over huvud kunde v\"anta 
n\aa{}got s\aa{}dant fr\aa{}n riksf\"orsamlingen, en fullst\"andigt 
\textit{egoistisk} kammare, befriad fr\aa{}n navelstr\"angen och alla 
h\"ansyn. Men kammaren \"ar st\"andigt tillgiven, och d\"arf\"or kan det icke 
f\"orv\aa{}na, om s\aa{} mycken halv eller oklar -- d.v.s. hycklande egoism -- 
frodas inom henne.

Medlemmarna i st\aa{}ndsf\"orsamlingen skola stanna inom de skrankor, som 
genom chartan, genom konungens vilja, blivit dem anvisad. Vilja eller kunna de 
icke detta, s\aa{} skola de "{}avtr\"ada"{}. Vilken plikttrogen skulle kunna 
handla p\aa{} annat s\"att, skulle kunna s\"atta sin vilja i \textit{f\"orsta} 
rummet; vem skulle kunna vara s\aa{} osedlig, att vilja g\"ora \textit{sig} 
g\"allande, d\aa{} kanske samh\"allet och allt d\"arigenom gick f\"orlorat? 
Man h\aa{}ller sig sorgf\"alligt inom sin \textit{befogenhets} gr\"anser; inom 
gr\"ansen av sin makt m\aa{}ste man ju alltid bli, eftersom ingen kan mer \"an 
han kan. "{}Min makt eller respektive vanmakt skulle vara min enda gr\"ans, 
men befogenheten blott hindrande -- f\"orordningar? Skulle jag bek\"anna mig 
till denna allt omst\"ortande uppfattning? Nej, jag \"ar en -- laglydig 
borgare!"{}

Borgard\"omet bek\"anner sig till en moral, som p\aa{} det intimaste 
sammanh\"anger med dess v\"asen. Dess f\"orsta fordran g\aa{}r ut p\aa{}, att 
man driver en solid aff\"ar, ett \"arligt yrke, f\"or en moralisk vandel. 
F\"or detta \"ar industririddaren osedlig liksom den prostituerade, tjuven, 
r\"ovaren, m\"ordaren, spelaren, den fattige mannen utan anst\"allning, den 
l\"attsinnige o.s.v. St\"amningen mot dessa omoraliska betecknar den gode 
borgaren, som sin "{}djupaste k\"ansla"{}. Det fattas dem bofasthet, 
soliditet, ett \"arbart leverne, fast inkomst, o.s.v., kort sagt de tillh\"ora 
de farliga enskilda, isolerade, emedan deras existens icke vilar p\aa{} 
s\"aker bas, h\"ora till det f\"orf\"arliga \textit{proletariatet}: de \"aro 
oroliga huvuden, som icke bjuda n\aa{}gon "{}garanti"{}, som ingenting ha att 
f\"orlora, allts\aa{} ingenting att riskera. Knytandet av familjeband t.ex. 
\textit{binder} m\"anniskan, den bundne f\"orsvarar borgarskapet, \"ar bosatt; 
det \"ar d\"aremot icke gl\"adjeflickan. Spelaren s\"atter allt p\aa{} spel, 
ruinerar sig och bjuder -- ingen garanti. Man skulle kunna sammanfatta alla, 
som synas borgarskapet f\"oraktliga, farliga och fientliga under ben\"amningen 
"{}vagabonder"{}; f\"or borgaren \"ar varje vagabonderande levnadss\"att 
misshaglig. Ty det finns ocks\aa{} andliga vagabonder, vilka det fr\aa{}n 
f\"adren ned\"arvda f\"orefaller f\"or tr\aa{}ngt och tryckande, f\"or att de 
skulle kunna finna sig tillr\"atta med det inskr\"ankta utrymmet. I st\"allet 
f\"or att h\aa{}lla sig inom skrankorna av ett m\aa{}ttfullt t\"ankande, och 
h\aa{}lla det f\"or oantastbar sanning som ger tusende tr\"ost och 
tillfredsst\"allelse, \"overspringa de det \aa{}lderdomsskr\"opligas alla 
gr\"anser och extravagerar med sin fr\"acka kritik och ot\"amjda tvivelsjuka, 
dessa extravaganta vagabonder! De bilda en klass av oroliga, rotl\"osa, 
f\"or\"anderliga, d.v.s. proletariatets klass, och kallas, n\"ar de giva sin 
fr\"ackhet fritt spel, "{}oroliga huvud"{}, samh\"allsfarliga.

S\aa{} stor betydelse har det s.k. proletariatet, eller pauperismen. Hur 
skulle man icke misstaga sig, om man tilltrodde borgard\"omet den str\"avan, 
att efter b\"asta f\"orm\aa{}ga s\"oka avskaffa armodet (pauperismen). 
Tv\"artom hj\"alper den gode borgaren sig med den of\"orlikneligt tr\"osterika 
\"overtygelsen, att "{}lyckans goda \"aro en g\aa{}ng f\"or alla olika 
f\"ordelade och alltid s\aa{} skola f\"orbliva -- efter Guds visa 
r\aa{}dslut"{}. Armodet, som omgiver honom \"overallt, st\"or icke den sanne 
borgaren djupare, \"an att han m\"ojligen avspisar den med en allmosa, eller 
att han f\"orskaffar arbete \aa{}t en "{}\"arlig och sk\"otsam"{} yngling. Men 
desto mera k\"anner han sitt lugn st\"ort genom det \textit{nyhetshungriga} 
och \textit{otillfredsst\"allda} armodet, genom dessa fattiga, som icke 
l\"angre f\"orh\aa{}lla sig stilla och t\aa{}liga, utan b\"orja att 
extravagera och bliva oroliga. Insp\"arra vagabonderna, kasta orostiftaren i 
det m\"orka f\"angelseh\aa{}let! Han vill "{}skapa missn\"oje"{} och resa sig 
mot den best\aa{}ende ordningen! Stena! Stena honom!

Men dessa otillfredsst\"allda f\"ora f\"oljande resonemang: F\"or "{}den gode 
borgaren"{} kan det vara likgiltigt, vem som skyddar honom och hans principer, 
om det \"ar en absolut eller konstitutionell konung, en republik o.s.v., n\"ar 
han blott blir skyddad. Och vilken \"ar hans princip, vars skyddsherre han 
alltid "{}\"alskar"{}? Icke arbetets, icke h\"aller b\"ordens. Men 
\textit{medelm\aa{}ttigheten}, den gyllene medelv\"agen; en smula arbete, en 
smula b\"ord, d.v.s. en sig \textit{f\"orr\"antande besittning}. Besittningen 
\"ar h\"ar det fasta, det givna, ned\"arvda (b\"ord), f\"orr\"antningen \"ar 
d\"arvid den anstr\"angande f\"orvaltningen (arbete), allts\aa{} 
\textit{arbetande kapital}. Blott intet \"overm\aa{}tt, intet ultra, ingen 
radikalism! Visserligen f\"odslor\"att, men blott medf\"odd besittningsr\"att; 
visserligen arbete, men blott litet eller intet eget arbete, utan kapitalets 
arbete, och arbete av de -- underd\aa{}niga arbetarna.

N\"ar en tid ligger bunden i ett eller annat misstag, s\aa{} drar st\"andigt 
en part f\"ordel d\"arav, medan den andra tar skada d\"arav. Under medeltiden 
var det misstaget allm\"ant bland de kristna, att kyrkan m\aa{}ste ha all 
makt, eller \"overherrav\"aldet, p\aa{} jorden; hierarkerna trodde icke mindre 
p\aa{} denna "{}sanning"{} \"an lekm\"annen och b\aa{}da voro bundna i samma 
misstag. Endast hierarkerna hade h\"arigenom maktens f\"ordel, lekm\"annen 
underd\aa{}nighetens skada. Men som det heter: "{}genom skadan blir man 
vis"{}, s\aa{} blevo lekm\"annen slutligen kloka och trodde icke l\"angre 
p\aa{} den medeltidsm\"assiga "{}sanningen"{}. -- Ett liknande 
f\"orh\aa{}llande eger rum mellan borgare och arbetare: de tro b\aa{}da p\aa{} 
\textit{p\"anningens} "{}sanning"{}; de, som icke besitta densamma, tro icke 
mindre d\"arp\aa{} \"an de, som besitta densamma -- allts\aa{} lekm\"annen 
liksom pr\"asterna.

"{}Guldet regerar v\"arlden"{} \"ar grundtonen, som genomg\aa{}r den 
borgerliga epoken. En besittningsl\"os adlig eller en egendomsl\"os \"aro som 
f\"orsvultna stackare utan betydelse i politiskt avseende: b\"ord och arbete 
v\"arkar det icke, utan guldet \"ar det, som skapar betydelse. De besittande 
h\"arska, men staten tar fr\aa{}n de besittningsl\"osa sina "{}tj\"anare"{}, 
vilka den ger p\"angar i samma m\aa{}tt, som de i hennes namn skola h\"arska 
(regera).

Jag mottager allt fr\aa{}n staten. Har jag n\aa{}got utan \textit{statens 
medgivande}? Vad jag har utan denna, fr\aa{}ntar den mig, s\aa{} snart den 
uppt\"acker den felande "{}r\"attstiteln"{}. Har jag s\aa{}ledes icke allt av 
hennes n\aa{}d, med hennes till\aa{}telse?

Endast d\"arp\aa{}, p\aa{} \textit{r\"attstiteln}, st\"odjer sig 
borgard\"omet. Borgaren \"ar vad han \"ar genom \textit{statens skydd}, genom 
statens n\aa{}d. Han m\aa{}ste frukta, att f\"orlora allting, om statens makt 
blir bruten.

Men hur \"ar det med den, som ingenting har att f\"orlora, exempelvis 
prolet\"aren? D\aa{} han ingenting har att f\"orlora beh\"over han icke 
statens skydd f\"or sitt "{}intet"{}. Han har tv\"artom att vinna p\aa{}, om 
detta statsskydd undandrogs skyddslingarna.

D\"arf\"or skall den icke-besittande anse staten, som den besittandes 
skyddsmakt, vilken privilegierar den senare, utsuger den f\"orre. Staten \"ar 
en -- \textit{borgarstat}, \"ar borgard\"omets \textit{status}. Den skyddar 
icke m\"anniskorna efter deras arbete, utan efter deras lojalitet, lydnad, 
d\"arefter n\"amligen, att de njuta och f\"orvalta de av staten anf\"ortrodda 
r\"attigheterna efter statens vilja, d.v.s. efter statens lagar.

Under borgard\"omets regim falla de arbetande alltid i h\"anderna p\aa{} de 
besittande, d.v.s. de, som ha n\aa{}gon statsbesittning (och allt 
besittningsbart \"ar statsgods, tillh\"or staten, \"ar blott l\aa{}nat den 
enskilde) till sitt f\"orfogande, isynnerhet gods och p\"angar. De falla 
allts\aa{} i h\"anderna p\aa{} kapitalisterna. Arbetaren kan icke v\"ardera 
sitt arbete efter det v\"arde det har f\"or den d\"arav njutande. "{}Arbetet 
blir d\aa{}ligt betalt!"{} Kapitalisten har den st\"orsta vinsten d\"arav. -- 
V\"al, och mer \"an v\"al betalt, blir blott det arbete, som f\"orh\"ojer 
statens glans och \textit{herrav\"alde}, de h\"ogre "{}statstj\"anarnas"{} 
arbete. Staten betalar v\"al, p\aa{} det att dess "{}goda borgare"{}, de 
besittande, utan fara kunna betala d\aa{}ligt; den garanterar sig sina 
tj\"anare, av vilka den bildar en skyddsvakt f\"or sina "{}goda borgare"{}, en 
polis (till polisen h\"or soldater, tj\"anstem\"an av alla slag, t.ex. 
eklesiastik- och justitietj\"anstem\"an, kort sagt hela "{}statsmaskinen"{}) 
med god betalning, och de "{}goda borgarna"{} utskriva g\"arna h\"oga avgifter 
till henne, f\"or att kunna plundra sina arbetare s\aa{} mycket 
h\"ansynsl\"osare.

Men arbetarklassen f\"orblir en mot denna stat -- de besittandes stat, detta 
"{}borgarkungad\"ome"{} -- fientlig makt, emedan de, som arbetare, \"aro 
obeskyddade (ty de \aa{}tnjuta icke statens skydd i egenskap av arbetare, utan 
som statens unders\aa{}tar ha de polisskydd, ett s.k. r\"attsskydd). Deras 
princip, arbetet, \"ar icke erk\"ant efter sitt v\"arde: det blir utbytt, ett 
\textit{krigsbyte} f\"or de besittande, f\"or fienden.

Arbetarna ha en oerh\"ord makt i sina h\"ander, och om de en g\aa{}ng r\"att 
f\"orst\aa{} att uppskatta den och utnyttja den, s\aa{} kan ingen motst\aa{} 
dem. De beh\"ovde blott inst\"alla arbetet och anv\"anda och anse produkterna 
som sina. Detta \"ar inneb\"orden av de h\"ar och var uppst\aa{}ende 
arbetarupproren.

Staten vilar p\aa{} -- \textit{arbetets slaveri}. Blir \textit{arbetet fritt}, 
s\aa{} \"ar staten f\"orlorad.

\medskip{}

\subsection[\S{}2. Den sociala liberalismen]{\centering \S{}2. DEN SOCIALA LIBERALISMEN.}

Vi \"aro friborna m\"anniskor, och vart vi \"an blicka, se vi oss gjorda till 
tj\"anare \aa{}t egoister! Skola vi d\"arf\"or ocks\aa{} bliva egoister? 
M\aa{} himlen bevara oss, vi vilja h\"allre g\"ora egoisterna om\"ojliga! Vi 
vilja g\"ora alla till tiggare; ingen skall \"aga n\aa{}gonting, p\aa{} det 
att "{}alla"{} kunna \"aga. --

S\aa{} mena de sociala. --

Vem \"ar denne person, som ni kallar "{}Alla"{}? -- Det \"ar 
"{}samh\"allet"{}! -- \"Ar det varelse med kropp? -- Vi \"aro dess kropp! -- 
Ni? Ni \"aro ju icke sj\"alva kropp; -- du \"ar visserligen kroppslig, 
ocks\aa{} du och du, men ni tillsammantagna \"aro blott kroppar, icke kropp. 
H\"arigenom har visserligen samh\"allet kroppar till sin tj\"anst, men ingen 
ensam och egen kropp. Ni bli blott, liksom "{}nationen"{} f\"or politikerna, 
ingenting annat \"an en "{}ande"{}, kroppen blir blott ett sken, en synvilla.

M\"anniskans frihet \"ar f\"or den politiska liberalismen frihet fr\aa{}n 
\textit{personen}, fr\aa{}n personligt herrav\"alde, fr\aa{}n h\"arskaren: 
varje enskild persons garanti emot andra personer, personlig frihet.

Ingen har n\aa{}got att befalla, endast lagen befaller.

Men om \"an personerna blivit \textit{lika}, s\aa{} g\"aller det icke deras 
\textit{besittning}. Och \"and\aa{} beh\"over den rike den fattige, den 
fattige den rike; den rike den fattiges arbete, den fattige den rikes 
p\"angar. Ingen brukar den andre som \textit{person}, men som 
\textit{givande}, som en som har n\aa{}got att giva, som innehavare eller 
besittare. Det \"ar allts\aa{} det han \textit{har}, som g\"or 
\textit{mannen}. Och i \textit{havande}, eller egendom, \"aro m\"anniskorna 
olika.

F\"oljaktligen, s\aa{} resonnerar den sociala liberalismen, f\aa{}r 
\textit{ingen \"aga} n\aa{}gonting, liksom \textit{ingen}, enligt den 
politiska liberalismen, \textit{skall befalla}.

Liksom \textit{staten} d\"ar erh\aa{}ller all myndighet, allt befallande, 
s\aa{} erh\aa{}ller h\"ar endast \textit{samh\"allet} egendomen, havandet.

D\"arigenom, att staten skyddar varje person och egendom mot den andre, 
\textit{skiljer} den dem fr\aa{}n varandra: var och en \"ar en del f\"or sig 
och har sin del f\"or sig. Den som \"ar tillfreds med vad han \"ar och har, 
\"ar bel\aa{}ten med detta sakernas tillst\aa{}nd; men den \aa{}ter, som vill 
vara och hava mera, den ser sig omkring efter detta mera och finner det i 
andra \textit{personers} makt. H\"ar st\"oter man p\aa{} en mots\"agelse: som 
person st\aa{}r ingen efter den andre, och dock har den ene vad den andre icke 
har, men m\aa{}ste ha. Allts\aa{}, sluter han h\"arav, \"ar den ene personen 
mer \"an den andre, ty den ene har vad den andre beh\"over, men icke har; den 
ene \"ar rik, den andre \"ar fattig.

Skola vi nu, fr\aa{}gar han sig vidare, \aa{}ter l\aa{}ta det leva upp, som vi 
med r\"atta begravt, skola vi l\aa{}ta denna, p\aa{} omv\"agar 
\aa{}teruppr\"attade, personliga olikhet, best\aa{}? Nej, vi m\aa{}ste 
tv\"artom fullborda det, som blott utf\"orts till h\"alvten. V\aa{}r frihet 
fr\aa{}n den andres person felar \"annu frihet fr\aa{}n det, \"over vilket den 
andre kan befalla, fr\aa{}n det som han har i sin personliga makt, kort sagt 
fr\aa{}n den "{}personliga egendomen"{}. L\aa{}t oss d\"arf\"or avskaffa den 
\textit{personliga egendomen}. Ingen skall mera ha n\aa{}gonting, alla skola 
vara tiggare. Egendomen m\aa{}ste vara \textit{opersonlig}, den tillh\"or 
\textit{samh\"allet}.

F\"or den h\"ogsta \textit{myndigheten}, den ensamme innehavaren av 
\textit{befallningen}, bli vi alla lika, lika personer, d.v.s. nollor.

F\"or den h\"ogsta \textit{egendomsbesittaren} bli vi alla lika --\textit{ 
tiggare}. Nu kan visserligen den ena vara en tiggare, en utfattig i den andras 
\"ogon, men d\aa{} upph\"or denna olika v\"ardering, vi \"aro allesamman 
tiggare, och som det kommunistiska samh\"allets helhet, skulle vi kunna kalla 
oss "{}tiggarkompani"{}.

N\"ar prolet\"aren f\aa{}r realiserat sitt efterstr\"avade "{}samh\"alle"{}, i 
vilket skillnaden mellan rik och fattig skall vara undanskaffad, d\aa{} \"ar 
han tiggare, ty han visar sig d\aa{} som tiggare och kunde lika g\"arna 
upph\"oja "{}tiggare"{} till hederstitel, som revolutionen upph\"ojde ordet 
"{}borgare"{} d\"artill. Tiggaren \"ar hans ideal, tiggare skola vi alla vara.

Detta \"ar det andra rovet fr\aa{}n "{}personligheten"{}, som sker i 
"{}m\"ansklighetens"{} intresse. Man fr\aa{}ntar den enskilde b\aa{}de 
befallning och egendom; staten tog den f\"orra, samh\"allet den senare.

Emedan det m\"ast tryckande el\"andestillst\aa{}nd g\"or sig g\"allande i 
samh\"allet, s\aa{} f\"ors\"oka isynnerhet de tryckta, medlemmarna fr\aa{}n 
samh\"allets undre regimer, att finna felen hos samh\"allet, och g\"ora sig 
till uppgift, att finna det \textit{r\"atta samh\"allet}. Det \"ar blott den 
gamla f\"oreteelsen, att man fr\"amst s\"oker skulden hos allting annat \"an 
hos \textit{sig} \textit{sj\"alv}; allts\aa{} i staten, i de rikas 
havandesjuka o.s.v. vilka dock ha oss att tacka f\"or sin existens.

Kommunisternas reflexioner och slutsatser se mycket enkla ut. Som sakerna nu 
st\aa{}, allts\aa{} under de nuvarande samh\"allsf\"orh\aa{}llandena, st\aa{}r 
den ene f\"ore den andre, och v\"al att m\"arka, att mindretalet st\aa{}r 
f\"ore till flertalets nackdel. Under detta sakernas tillst\aa{}nd befinner 
sig den ene i \textit{v\"alst\aa{}nd}, den andre i 
\textit{n\"odstillst\aa{}nd}. D\"arf\"or m\aa{}ste det nuvarande sakernas 
\textit{tillst\aa{}nd} avskaffas. Och vad skall s\"attas i st\"allet? I 
st\"allet f\"or den isolerades v\"alst\aa{}nd -- ett allm\"ant v\"alst\aa{}nd, 
ett \textit{v\"alst\aa{}nd f\"or alla}.

Genom revolutionen blev bourgeoisien allsm\"aktig, och all olikhet d\"arigenom 
avskaffad. En var blev upph\"ojd eller f\"ornedrad till \textit{borgare}: den 
gemene mannen blev upph\"ojd, den adlige f\"ornedrad. Tredje st\aa{}ndet blev 
det enda st\aa{}ndet, n\"amligen \textit{statsborgarens} st\aa{}nd. Nu 
replikerar kommunismen: Icke d\"ari ligger v\aa{}rt v\"arde och v\"asen, att 
vi alla \"aro -- lika barn f\"or staten, v\aa{}r moder, alla \"aro f\"odda med 
samma anspr\aa{}k p\aa{} hennes k\"arlek och skydd, men d\"ari, att vi alla 
\"aro till f\"or \textit{varandra}. Detta \"ar v\aa{}r likhet, eller d\"ari 
\"aro vi j\"amst\"allda, att jag, s\aa{}v\"al som du, och vi alla \"aro 
v\"arksamma eller arbeta f\"or varandra, allts\aa{} d\"ari att var och en av 
oss \"ar en \textit{arbetare}. Det kommer icke an p\aa{}, vad vi \"aro f\"or 
\textit{staten}, n\"amligen borgare, allts\aa{} icke p\aa{} v\aa{}rt 
borgarskap, utan p\aa{} det, vad vi \"aro f\"or varandra, n\"amligen 
d\"arp\aa{}, att var och en av oss blott existerar genom den andre, vilken, 
samtidigt han s\"orjer f\"or mina behov, ser sina behov tillfredsst\"allda 
genom mig. Han arbetar exempelvis f\"or min bekl\"adnad (skr\"addare), jag 
f\"or hans n\"ojesbehov (komedif\"orfattare o.s.v.), han f\"or min n\"aring 
(lantbrukare), jag f\"or hans upplysning (som l\"ard). Allts\aa{} \"ar arbetet 
v\aa{}r v\"ardighet och -- likhet.

Vilken f\"ordel bringar oss borgard\"omet? B\"ordor! Och hur h\"ogt v\"arderar 
man v\aa{}rt arbete? S\aa{} l\aa{}gt som m\"ojligt! Men likv\"al f\aa{} vi 
endast v\"arde genom arbete; det, att vi \"aro arbetare, \"ar det b\"asta hos 
oss, det \"ar v\aa{}r betydelse i v\"arlden. D\"arf\"or m\aa{}ste ocks\aa{} 
v\aa{}r betydelse komma till sitt r\"atta v\"arde. Vad kunna ni s\"atta mot 
oss? Blott --\textit{ arbete}. Blott f\"or arbetet eller produktionen \"aro vi 
skyldiga er v\aa{}r omsorg och aktning, icke f\"or er blotta existens. Icke 
f\"or det, vad ni m\aa{} vara f\"or \textit{er}, utan blott f\"or det, som ni 
\"aro f\"or \textit{oss}. Varigenom har ni anspr\aa{}k p\aa{} oss? Kanske 
genom er h\"oga h\"arkomst o.s.v.? Nej, blott genom det nyttiga eller 
\"onskade, som ni l\"amna oss. S\aa{} m\aa{} det d\aa{} vara s\aa{}: vi vilja 
blott vara s\aa{} mycket v\"arda f\"or er, som det arbete vi leverera; men ni 
skola m\"otas p\aa{} samma s\"att av oss. Det ni l\"amnar best\"ammer ert 
v\"arde, d.v.s. de produkter, som ha n\aa{}got v\"arde f\"or oss, allts\aa{} 
arbetet f\"or varandra, det \textit{allm\"annyttiga arbetet}. Var och en \"ar 
i den andres \"ogon en \textit{arbetare}. Den som f\"orr\"attar n\aa{}gonting 
nyttigt, st\aa{}r icke tillbaka f\"or n\aa{}gon, eller alla arbetare (arbetare 
i betydelse av allm\"annyttig, d.v.s. kommunistisk arbetare) \"aro lika. Men 
d\aa{} arbetaren \"ar sin l\"on v\"ard, s\aa{} \"ar ocks\aa{} l\"onerna lika.

S\aa{} l\"ange tron r\"ackte till f\"or m\"anniskans \"ara och anseende, fanns 
ingenting att inv\"anda mot arbetet, var det \"an s\aa{} anstr\"angande, blott 
det icke hindrade m\"anniskan i hennes tro. Nu d\"aremot, d\aa{} var och en 
skall utbilda sig som m\"anniska, sammanfaller m\"anniskans fj\"attrande vid 
maskinm\"assigt arbete med hennes slaveri. M\aa{}ste en fabriksarbetare arbeta 
sig d\"odstr\"ott under tolv timmar eller mera, s\aa{} \"ar hans 
m\"anniskov\"arde hotat. Allt arbete skall ha till syfte att m\"anniskan blir 
befriad. D\"arf\"or m\aa{}ste han ocks\aa{} bli m\"astare i arbetet, d.v.s. 
kunna skapa en helf\"ardig produkt, en totalitet. Den som i en 
knappn\aa{}lsfabrik blott tillv\"arkar huvuden, blott drager tr\aa{}den o.s.v. 
han arbetar mekaniskt, som en maskin, han blir en stympare, ingen m\"astare. 
Hans arbete kan icke \textit{tillfredsst\"alla} honom, blott 
\textit{uttr\"otta} honom. Hans arbete \"ar i och f\"or sig sj\"alv ingenting, 
har intet m\aa{}l i sig sj\"alv, \"ar intet helf\"ardigt f\"or sig sj\"alv. 
Han arbetar blott i hand p\aa{} en annan, och blir av denne andre utnyttjad, 
exploaterad. F\"or denne arbetare, som st\aa{}r i tj\"anst hos en annan, som 
utnyttjar honom, finnes icke den \textit{bildade andens njutning}, men h\"ogst 
r\aa{}a n\"ojen: honom \"ar ju bildningen f\"ornekad. F\"or att vara en god 
kristen, beh\"over man blott tro, och det kan ske \"aven under de m\"ast 
tryckande f\"orh\aa{}llanden. D\"arf\"or s\"orja de kristligt sinnade blott 
f\"or den tryckte arbetarens fromhet, t\aa{}lamod, tillgivenhet o.s.v. Den 
undertryckta klassen kunde blott f\"ordraga allt sitt el\"ande, s\aa{} l\"ange 
de voro \textit{kristna}; ty kristendomen l\aa{}ter icke deras missn\"oje och 
upproriskhet g\aa{} till handling. Numera r\"acker icke l\"angre beg\"arets 
\textit{nedtystande}, utan det fordrar sitt \textit{m\"attande}. Bourgeoisien 
har f\"orkunnat den v\"arldsliga, materiella njutningens evangelium och 
f\"orundrar sig nu, att denna l\"ara finner anh\"angare bland oss fattiga; de 
ha visat, att icke tro och fattigdom ger salighet, utan bildning och 
besittning. Det f\"orst\aa{} vi prolet\"arer ocks\aa{}.

Borgard\"omet befriade fr\aa{}n den enskildes villkor och befallningar. Blott 
detta villkor blev kvar, som framspringer ur konjunkturernas f\"orh\aa{}llande 
och kan kallas omst\"andigheternas tillf\"allighet; det \aa{}terstod den 
gynnande lyckan och de "{}av lyckan gynnade"{}.

Om exempelvis en f\"orv\"arvsgren g\aa{}r till botten och tusende arbetare bli 
br\"odl\"osa, s\aa{} t\"anker man bekv\"amt nog, att det icke \"ar den 
enskildes fel, utan de "{}ogynnsamma omst\"andigheternas"{}.

L\aa{}t oss d\aa{} \"andra f\"orh\aa{}llandena, men \"andra dem genomgripande, 
och s\aa{}, att deras tillf\"allighet blir vanm\"aktig! L\aa{}t oss icke 
l\"angre vara slavar under tillf\"alligheterna! L\aa{}t oss skapa en ny 
ordning, som g\"or slut p\aa{} sv\"angningarna. Denna ordning m\aa{} d\aa{} 
vara helig!

F\"orut m\aa{}ste man vara de m\"aktiga till lags f\"or att kunna komma 
n\aa{}gon vart; efter revolutionen heter det: f\aa{}nga lyckan! Lyckojakt 
eller hasardspel, d\"arp\aa{} gick borgarlivet ut. Vid sidan h\"arav stod 
kravet, att den, som uppn\aa{}tt n\aa{}got, icke \aa{}ter fick l\"attsinnigt 
s\"atta detta p\aa{} spel.

En s\"allsam och dock h\"ogst naturlig mots\"agelse. Konkurrensen, p\aa{} 
vilken det borgerliga eller politiska livet vilar, \"ar helt igenom ett 
hasardspel ifr\aa{}n b\"orsspekulationerna till f\"orv\"arvandet av embete, 
jakten efter kunder, s\"okandet efter arbete, traktandet efter befordring och 
ordnar, schackerjudens k\"opsl\aa{}ende o.s.v. Lyckas det medt\"avlarna att 
tr\"anga ut konkurrenterna, underbjuda dem, s\aa{} \"ar det "{}lyckliga 
kastet"{} gjort; ty f\"or en lycka m\aa{}ste redan det anses, att segraren ser 
sig utrustad med en beg\aa{}vning (\"aven om den utbildats genom den 
omsorgsfullaste flit), med vilken de andra icke kunna m\"ata sig, allts\aa{}, 
att det icke finns n\aa{}gra -- mera beg\aa{}vade. Och de, som nu driva sin 
dagliga v\"arksamhet mitt i denna "{}lyckans v\"axlingar"{}, utan att 
misst\"anka n\aa{}got d\"arvid, r\aa{}kar i sedlig indignation, om deras egen 
princip upptr\"ader i naken form och "{}v\aa{}llar olyckor"{}, som --\textit{ 
hasardspel}. Hasardspelet \"ar ju en s\aa{} tydlig, s\aa{} oh\"oljd 
konkurrens, och s\aa{}rar, liksom varje resolut nakenhet, den \"arbara 
skamk\"anslan.

Detta drivande p\aa{} m\aa{}f\aa{} vilja de sociala bjuda halt f\"or att 
s\aa{} bilda ett samh\"alle d\"ar m\"anniskorna icke l\"angre \"aro beroende 
av lyckan, utan \"aro fria.

P\aa{} det naturligaste s\"att, yttrar sig dessa str\"avanden, f\"orst som de 
"{}olyckligas"{} hat mot de "{}lyckliga"{}, d.v.s. fr\aa{}n dem, f\"or vilka 
lyckan gjort litet eller intet, mot dem, f\"or vilka den gjort allt.

Men vanligen g\"aller f\"orargelsen icke de lyckliga, utan \textit{lyckan}, 
denna borgard\"omets svarta punkt.

D\aa{} kommunisterna f\"orkunna den fria v\"arksamheten som m\"anniskans 
v\"asende, beh\"ova de, liksom alla vardagsm\"assiga sinnen, en s\"ondag, och 
liksom alla materiella str\"avande beh\"ova en gud, n\aa{}got upph\"ojt och 
uppbyggligt bredvid sitt sj\"alsl\"osa "{}arbete"{}.

Att kommunisten ser m\"anniskan och brodern i dig, det \"ar blott 
s\"ondagssidan av kommunismen. Efter det vardagliga betraktar han dig 
ingalunda r\"att och sl\"att som m\"anniska, utan som m\"ansklig arbetare 
eller arbetande m\"anniska. Den liberala principen karakt\"ariserar den 
f\"orsta uppfattningen. I den andra d\"oljer sig illiberalitet. Om du vore en 
dagdrivare, s\aa{} skulle han visserligen icke underk\"anna dig som 
m\"anniska, men han skulle betrakta dig som en lat m\"anniska och s\"oka rensa 
dig fr\aa{}n din l\"attja och str\"ava efter att f\"ora dig till tron, att 
arbetet \"ar m\"anniskans "{}best\"ammelse och kallelse"{}.

D\"arf\"or visar han ett dubbelt ansikte: Med det ena ger han akt p\aa{}, att 
den andliga m\"anniskan blir tillfredsst\"alld, med det andra ser han sig om 
efter medel f\"or den materiella eller kroppsliga m\"anniskan. Han tilldelar 
m\"anniskan en dubbel \textit{anst\"allning}, ett embete f\"or det materiella 
f\"orv\"arvet, ett f\"or det andliga.

Borgard\"omet hade st\"allt de andliga och materiella v\"ardena fria f\"or 
vars och ens str\"avanden efter behag.

Kommunismen f\"orskaffar dem \aa{}t en var, tr\"anger sig p\aa{} en var och 
tvingar honom att f\"orv\"arva dem. Den g\"or det till allvar, att vi utan 
mots\"agelse m\aa{}ste f\"orv\"arva dessa v\"arden, f\"or att kunna vara 
m\"anniskor, emedan vi blott bliva m\"anniskor genom de andliga och materiella 
v\"ardena. Borgard\"omet skapade \textit{frihet} till f\"orv\"arv, kommunismen 
\textit{tvingar} till f\"orv\"arv, och erk\"anner blott den f\"orv\"arvande, 
den arbetande. Det \"ar icke nog att f\"orv\"arvet \"ar fritt, utan du 
m\aa{}ste gripa efter det.

S\aa{} \aa{}terst\aa{}r det blott f\"or kritiken att bevisa, att f\"orv\"arvet 
av dessa v\"arden ingalunda g\"or oss till m\"anniskor.

Med det liberala budet, att var och en skulle av sig g\"ora en m\"anniska, 
blev den n\"odv\"andigheten lag, att var och en m\aa{}ste ha tid till denna 
f\"orm\"anskling, d.v.s. alla m\aa{}ste ha tillf\"alle att arbeta p\aa{} 
\textit{sig}.

Borgard\"omet trodde sig ha ordnat detta, n\"ar den \"overl\"at allt 
m\"anskligt till den fria konkurrensen och gav den enskilde r\"att till allt 
m\"anskligt. Var och en f\aa{}r obehindrat str\"ava efter allt!

Den sociala liberalismen finner, att saken icke \"ar avf\"ardad med 
"{}till\aa{}telsen"{}, emedan detta blott betyder, att det \"ar ingen 
f\"orbjudet, men d\"armed \"ar icke detta f\"orv\"arv m\"ojliggjort f\"or 
alla. Kommunisten p\aa{}st\aa{}r d\"arf\"or, att borgard\"omet blott \"ar 
liberalt i ord, i munnen, men i g\"arning h\"ogst illiberalt. Han vill 
\aa{}sin sida giva oss alla medel f\"or att kunna arbeta p\aa{} oss sj\"alva.

Genom arbetets princip blir slumpen eller konkurrensen distanserad. Men 
samtidigt h\aa{}ller sig arbetaren fj\"arran fr\aa{}n egoismen i medvetandet 
om, att det v\"asentliga i honom \"ar "{}arbetaren"{}, underkastar sig ett 
arbetaresamh\"alles \"overh\"oghet, liksom borgaren h\"angiven h\"anger fast 
vid konkurrens-staten. Den vackra dr\"ommen om en "{}social plikt"{} 
forts\"attes. Man menar vidare, att samh\"allet \textit{giver}, vad vi bruka, 
och d\"arf\"or ha vi f\"orpliktelser mot detta, \"ar skyldig detta 
allt.\footnote{Proudhon: Cr\'eation de l'orde ropar t.ex.: "{}Inom industrien 
som inom vetenskapen \"ar offentligg\"orandet av en uppfinning den f\"orsta 
och heligaste plikten"{}.} Man forts\"atter d\"armed att vilja tj\"ana "{}en 
h\"ogsta givare"{}. Att samh\"allet icke \"ar n\aa{}got jag, som kan giva, 
f\"orl\"ana eller till\aa{}ta, utan ett instrument eller medel, av vilket vi 
vilja draga nytta, att vi icke ha n\aa{}gra samh\"alleliga plikter, utan blott 
intressen, till vilkas fullf\"oljande samh\"allet m\aa{}ste tj\"ana oss, att 
vi icke \"aro skyldiga samh\"allet n\aa{}got offer, utan, om vi offra 
n\aa{}got, vi offra det f\"or oss -- d\"arp\aa{} t\"anka icke de sociala, 
emedan de -- i egenskap av liberala -- sitta f\aa{}ngna i den religi\"osa 
principen och ivrigt trakta efter ett -- \textit{heligt samh\"alle}, liksom 
staten hittills var helig.

Det samh\"alle, av vilket vi erh\aa{}lla allt, \"ar en ny h\"arskare, ett nytt 
sp\"oke, ett nytt "{}h\"ogsta v\"asen"{}, som tar oss i pliktfull tj\"anst!

Den n\"armare v\"ardes\"attningen av den politiska s\aa{} v\"al som den 
sociala liberalismen kan f\"orst g\"oras l\"angre fram. Vi \"overg\aa{} nu 
till att st\"alla dem inf\"or den humana eller kritiska liberalismens domstol.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\subsection[\S{}3. Den humana liberalismen]{\centering \S{}3. DEN HUMANA LIBERALISMEN}

D\aa{} liberalismen full\"andar sig i den sig sj\"alv kritiserande, den 
kritiska liberalismen, d\"ar kritiken f\"orblir liberal och icke g\aa{}r ut 
\"over liberalismens princip, "{}m\"anniskan"{}, s\aa{} m\aa{}ste man 
f\"oretr\"adesvis ben\"amna den efter m\"anniskan, som den "{}humana"{} 
liberalismen.

Arbetaren g\aa{}r och g\"aller f\"or den m\"ast materiella och egoistiska 
m\"anniskan. Han g\"or ingenting f\"or \textit{m\"anskligheten}, g\"or allt 
f\"or \textit{sig}, f\"or sin v\"alf\"ard.

Borgard\"omet har m\aa{}st \"overl\aa{}ta m\"anniskan i klorna p\aa{} 
om\"anniskan (egoisten). D\"arf\"or har egoismen ett oerh\"ort f\"alt till 
fritt utnyttjande under den politiska liberalismens regim.

Liksom borgaren anv\"ande staten, s\aa{} skall arbetaren \textit{anv\"anda} 
samh\"allet f\"or sina \textit{egoistiska} str\"avanden. Du har \"and\aa{} 
blott ett \textit{egoistiskt} m\aa{}l, din v\"alg\aa{}ng! f\"orebr\aa{}r den 
humane den sociale. Skaffa dig ett \textit{rent m\"anskligt intresse}, s\aa{} 
skall jag vara med dig. "{}Men d\"artill fordras ett starkare, mera omfattande 
medvetande, \"an blott det om arbetet. Arbetaren g\"or ingenting, d\"arf\"or 
har han ingenting: men han g\"or ingenting, emedan hans arbete st\"andigt 
blott ber\"aknas f\"or en enskild, hans egna dagliga behov"{}. Man kan gent 
emot detta t\"anka sig f\"oljande: Guttenbergs arbete blev icke isolerat, utan 
avlade m\aa{}nga barn och lever \"annu i dag; det var ber\"aknat f\"or 
m\"ansklighetens behov, och var evigt, of\"org\"angligt.

Det humana medvetandet f\"oraktar s\aa{}v\"al borgar- som arbetarmedvetandet: 
ty borgaren uppr\"ores blott \"over vagabonden (\"over alla som icke ha 
n\aa{}gon best\"amd syssels\"attning) och hans "{}immoralitet"{}; arbetaren 
uppr\"ores \"over dagdrivaren och hans "{}osedliga"{} grundsatser, emedan de 
\"aro utsugande och osociala. H\"aremot inv\"ander den humane: De m\aa{}ngas 
l\"osdriveri \"ar blott din produkt, filister! Men att du prolet\"ar, vill 
g\"ora alla till tr\"alar, och g\"ora slitet allm\"ant, det kommer sig av din 
tidigare st\"allning, som pack\aa{}sna. Du vill visserligen l\"atta slitet, 
genom att g\"ora det allm\"ant, s\aa{} att alla f\aa{} lika mycken fritid. Men 
vad skola de g\"ora med sin fritid? Vad g\"or ditt samh\"alle f\"or, att denna 
fritid skall bli anv\"and p\aa{} ett m\"anskligt s\"att? Det m\aa{}ste 
\"overl\"amna den invunna friheten \aa{}t egoistens godtycke, och just den 
vinst, som ditt samh\"alle skapar, tillfaller egoisten, liksom borgard\"omets 
vinst, \textit{m\"anniskans herrel\"oshet}, icke kunde fyllas av staten med 
ett m\"anskligt inneh\aa{}ll och d\"arf\"or \"overl\"amnades godtycket.

Visserligen \"ar det n\"odv\"andigt, att m\"anniskan \"ar herrel\"os, men 
d\"arf\"or skall icke egoisten vara herre \"over m\"anniskan, utan m\"anniskan 
skall vara herre \"over egoisten. Visserligen m\aa{}ste m\"anniskan ha fritid, 
men n\"ar egoisten sj\"alv tillgodog\"or sig denna, s\aa{} undg\aa{}r denna 
"{}m\"anniskan"{}; d\"arf\"or m\aa{}ste man giva fritiden ett m\"anskligt 
inneh\aa{}ll. Men \"aven ert arbete g\"ora ni arbetare av egoistiska drifter, 
emedan ni vilja leva, \"ata och dricka; hur skulle ni d\aa{} kunna handla 
mindre egoistiskt med fritiden? Ni arbeta blott, medan ni ha det s\aa{} gott 
(driva) efter utf\"ort arbete, och hur ni skola tillbringa er ledighet, 
\"overl\"amna ni \aa{}t \textit{slumpen}.

Skall varje d\"orr kunna st\"angas f\"or egoismen, s\aa{} m\aa{}ste man 
str\"ava efter ett fullst\"andigt "{}ointresserat"{} handlande, den 
\textit{fullst\"andiga} intressel\"osheten. Endast denna \"ar m\"ansklig, 
emedan blott "{}m\"anniskan"{} \"ar ointresserad; egoisten \"ar d\"aremot 
alltid intresserad.

\begin{center}
--------------------\end{center}

L\aa{}ta vi nu intressel\"osheten g\"alla tills vidare, s\aa{} fr\aa{}ga vi: 
Vill du icke fatta intresse f\"or n\aa{}got, icke vara entusiasmerad f\"or 
n\aa{}got, icke f\"or friheten, m\"anskligheten, o.s.v.? "{}O, jo, men det 
\"ar intet egoistiskt intresse, inget \textit{intressentskap}, utan ett 
m\"anskligt, d.v.s. ett -- \textit{teoretiskt}; inget intresse f\"or n\aa{}gon 
enskild eller de enskilda ("{}alla"{}), utan f\"or \textit{id\'en}, f\"or 
m\"anniskan!"{}

Och du m\"arker icke, att du blott \"ar entusiasmerad f\"or \textit{din} 
id\'e, \textit{din} frihetsid\'e?

Och vidare m\"arker du icke, att din intressel\"oshet \"ar ett himmelskt 
intressentskap, liksom den religi\"osa? Den enskildes nytta l\"amnar dig 
fullst\"andigt ober\"ord, och du skulle kunna abstrakt utropa: fiat libertas, 
pereat mundus! Du s\"orjer h\"aller icke f\"or morgondagen och har \"overhuvud 
taget intet allvarligt intresse f\"or den enskildes behov, icke f\"or din egen 
eller andras v\"alf\"ard; men du bryr dig icke om allt detta, emedan du \"ar 
en -- sv\"armare.

Skulle m\aa{}h\"anda den humane vara s\aa{} liberal, att han utger allt, som 
\"ar m\"ojligt f\"or m\"anniskan, f\"or att vara \textit{m\"anskligt}? 
Tv\"artom! Han delar visserligen icke filisterns moraliska f\"ordom mot 
sk\"okan, men, "{}att denna kvinna g\"or sin kropp till maskin f\"or 
p\"anningf\"orv\"arv"{}, det g\"or henne f\"oraktlig som "{}m\"anniska"{}. Han 
d\"omer: sk\"okan \"ar icke m\"anniska, eller: s\aa{} l\aa{}ngt en kvinna \"ar 
sk\"oka, s\aa{} l\aa{}ngt \"ar hon om\"ansklig, utan m\"ansklighet. Vidare: 
juden, den kristne, den priviligerade, teologen o.s.v. \"ar icke m\"anniska; 
s\aa{} l\aa{}ngt du \"ar jude o.s.v., \"ar du icke m\"anniska. D\"aremot det 
imperatoriska postulatet: kasta allt eget ifr\aa{}n dig, kritisera det bort! 
Var icke jude, icke kristen, o.s.v. utan var m\"anniska, ingenting annat \"an 
m\"anniska! G\"or din m\"ansklighet g\"allande emot varje inskr\"ankande 
best\"amning, g\"or dig medelst denna till m\"anniska och fri fr\aa{}n alla 
skrankor, g\"or dig till "{}fri m\"anniska"{}, d.v.s. erk\"ann m\"anskligheten 
som ditt allt best\"ammande \textit{v\"asen}.

Jag s\"ager: du \"ar visserligen mer \"an jude, mer \"an kristen o.s.v., men 
du \"ar ocks\aa{} mer \"an m\"anniska. Allt detta \"ar id\'eer, men du \"ar 
k\"ott och blod. Menar du dig d\aa{} n\aa{}gonsin kunna bliva "{}m\"anniska 
som s\aa{}dan?"{} Menar du, att v\aa{}ra efterkommande icke skola kunna kasta 
bort skrankor, d\"ar v\aa{}ra krafter icke r\"ackte till. Eller tror du 
m\aa{}h\"anda, att du med dina 40 \`a50 \aa{}r har kommit s\aa{} l\aa{}ngt, 
att de f\"oljande dagarna icke skola finna n\aa{}gonting hos dig att uppl\"osa 
och att du nu skulle vara m\"anniska? De efterkommande m\"anniskorna skola 
\"annu tillk\"ampa sig m\aa{}ngen frihet, som vi icke sakna.

Vartill skulle du bruka denna senare frihet? Ville du icke akta dig sj\"alv, 
som n\aa{}got, f\"orr \"an du blivit m\"anniska, s\aa{} m\aa{}ste du v\"anta 
till "{}yttersta dagen"{}, till den dag, d\aa{} m\"anniskan eller 
m\"anskligheten skall ha uppn\aa{}tt fullkomligheten. Men d\aa{} du 
s\"akerligen d\"or innan dess, vad blir det d\aa{} av ditt segerpris?

V\"and du d\"arf\"or h\"allre saken helt om och s\"ag dig: \textit{Jag} \"ar 
\textit{m\"anniska}! Jag beh\"over icke f\"orst framst\"alla m\"anniskan i 
mig, ty hon tillh\"or mig redan, liksom alla mina egenskaper.

Men hur kan man samtidigt vara jude och m\"anniska? fr\aa{}gar kritikern. 
F\"or det f\"orsta, svarar jag, kan man varken vara jude eller m\"anniska, om 
"{}man"{} och jude eller m\"anniska skall betyda detsamma; "{}man"{} griper 
alltid ut \"over dessa best\"amningar, och Moses m\aa{} vara \"an s\aa{} 
judisk, att blott vara jude, ingenting annat \"an jude, f\"orm\aa{}r han icke, 
redan d\"arf\"or, att han \"ar \textit{denna} jude. F\"or det andra kan man, 
som jude, icke vara m\"anniska, d\aa{} det, att var m\"anniska, betyder, att 
icke vara n\aa{}got s\"arskilt. Men f\"or det tredje -- och d\"arp\aa{} beror 
det -- kan jag, som jude, vara allt, vad jag \"ar i st\aa{}nd att vara. Av 
Samuel eller Moses och andra kunna ni sv\aa{}rligen beg\"ara, att de skulle ha 
h\"avt sig \"over judendomen, ehuru ni m\aa{}ste s\"aga, att de \"annu icke 
voro "{}m\"anniskor"{}. De voro just, vad de kunde vara. \"Ar det annorledes 
med v\aa{}ra dagars judar? Emedan de ha uppt\"ackt m\"ansklighetens id\'e, 
f\"oljer v\"al d\"arav, att varje jude kan omv\"anda sig till den? Om han kan 
det, s\aa{} underl\aa{}ter han det icke, och underl\aa{}ter han det, s\aa{} -- 
kan han det icke. Vad ang\aa{}r honom era krav, som ni st\"alla p\aa{} honom, 
eller kallelsen att vara m\"anniska.

\begin{center}
--------------------\end{center}

I det "{}m\"anskliga samh\"allet"{}, som utlovas av den humane, skall 
\"overhuvudtaget icke n\aa{}got finna erk\"annande, som \"ar "{}s\"areget"{} 
f\"or n\aa{}gon, ingenting ha v\"arde, som b\"ar det "{}privatas"{} 
karakt\"ar. P\aa{} detta s\"att avrundas fullst\"andigt liberalismens krets, 
som i m\"anniskan och den m\"anskliga friheten har sin goda princip, i 
egoisten och allt privat sin onda princip, i den f\"orra sin Gud, i den senare 
sin dj\"avul; och f\"orlorade den s\"arskilda eller privata personen sitt 
v\"arde i staten (ingen personlig f\"oretr\"adesr\"att), f\"orlorade i 
"{}arbetar- eller tiggarsamh\"allet"{} den s\"aregna (privata) egendomen sitt 
erk\"annande, s\aa{} skall i det "{}m\"anskliga samh\"allet"{} allt s\"areget 
eller privat komma ur betraktning.

D\aa{} varken stat eller samh\"alle r\"acker f\"or den humana liberalismen, 
negerar han dem b\aa{}da, men beh\aa{}ller dem samtidigt. S\aa{} hette det en 
g\aa{}ng, att tidens uppgift icke var en "{}politisk utan en social"{}, och 
s\aa{} profeterades \aa{}ter framtidens "{}fria stat"{}. I v\"arkligheten \"ar 
det "{}m\"anskliga samh\"allet"{} b\aa{}de den renaste stat och det renaste 
samh\"alle. Man inv\"ander blott mot den begr\"ansade staten, att den 
upph\"aver f\"or m\aa{}nga av de andliga privatintressena (t.ex. 
m\"anniskornas religi\"osa tro) och mot det begr\"ansade samh\"allet, att det 
g\"or f\"or mycket v\"asen av de materiella privatintressena. B\aa{}da b\"ora 
\"overl\"amna privatintressena till privatm\"anniskorna, och som m\"anskligt 
samh\"alle blott syssels\"atta sig med de allm\"anna m\"anskliga intressena.

N\"ar politikerna str\"ava att avskaffa den egna viljan, egenviljan eller 
godtycket, m\"arka de icke, att \textit{egenviljan} erh\aa{}ller ett s\"akert 
tillflyktsst\"alle hos \textit{egendomen}.

D\aa{} socialisterna ocks\aa{} borttaga \textit{egendomen}, beakta de icke, 
att denna tillf\"ors\"akrar sig fortsatt best\aa{}nd hos \textit{egenheten}. 
\"Ar d\aa{} blott gods och guld en egendom, eller \"ar varje mening ett 
"{}mitt"{}, ett eget, en egendom?

Varje personlig mening m\aa{}ste s\aa{}ledes upph\"avas och g\"oras 
opersonlig. Den enskilda personen anst\aa{}r icke att ha en mening. Liksom 
egenviljan \"overl\"amnas \aa{}t staten, egendomen \aa{}t samh\"allet, s\aa{} 
m\aa{}ste meningen \"overl\"amnas \aa{}t det \textit{allm\"anna}, \aa{}t 
"{}m\"anniskan"{} och d\"arigenom bliva en allm\"ansklig mening.

Blir meningen best\aa{}ende, s\aa{} har jag \textit{min} Gud (Gud existerar ju 
blott, som "{}min Gud"{}, \"ar en mening, eller min "{}tro"{}); allts\aa{} min 
tro, min religion, mina tankar, mina ideal. D\"arf\"or m\aa{}ste en 
allm\"ansklig tro uppst\aa{}, "{}\textit{frihetens fanatism}"{}. Detta skulle 
vara en tro, som \"overenst\"amde med "{}m\"anniskans v\"asen"{} och vore en 
f\"ornuftig tro, eftersom blott "{}m\"anniskan"{} \"ar f\"ornuftig (jag och du 
skulle kunna vara synnerligen of\"ornuftiga!).

Liksom egendomen och egenviljan blir maktl\"os s\aa{} m\aa{}ste ocks\aa{} 
egenheten eller egoismen \"overhuvudtaget bli det.

I denna "{}den fria m\"anniskans"{} h\"ogsta utveckling blir egoismen, 
egenheten, principiellt bek\"ampad; och s\aa{} underordnade m\aa{}l, som 
socialisternas "{}sociala v\"alf\"ard"{} o.s.v. f\"orsvinna gent emot den 
upph\"ojda "{}m\"ansklighetens id\'e"{}. Allt som icke \"ar 
"{}allm\"anm\"anskligt"{}, \"ar personligt, tillfredsst\"aller blott n\aa{}gon 
eller n\aa{}gra, eller om det tillfredsst\"aller alla, s\aa{} g\"or det detta, 
blott som enskilda, och \"ar d\"arf\"or n\aa{}got "{}egoistiskt"{}.

F\"or socialisten \"ar \"annu "{}v\"alf\"arden"{} det h\"ogsta m\aa{}let, 
liksom den fria t\"avlan var det h\"ogsta f\"or de politiska liberalerna; 
v\"alf\"arden \"ar nu ocks\aa{} fri, och vad man vill ha, m\aa{}ste man 
f\"orskaffa sig, liksom den som ville inl\aa{}ta sig i t\"avlingen 
(konkurrensen) kunde v\"alja denna.

F\"or att deltaga i t\"avlingen, beh\"ova ni blott vara \textit{borgare}, 
f\"or att taga del i v\"alf\"arden, blott vara \textit{arbetare}. B\aa{}da 
\"aro \"annu icke likabetydande med "{}m\"anniska"{}. M\"anniskan befinner sig 
f\"orst d\aa{} "{}v\"arkligt v\"al"{}, n\"ar hon ocks\aa{} \"ar "{}andligt 
fri!"{} Ty m\"anniskan \"ar ande, d\"arf\"or m\aa{}ste alla makter, som \"ar 
honom, anden, fr\"ammande, alla \"overm\"anskliga, himmelska, om\"anskliga 
makter st\"ortas, och namnet "{}m\"anniska"{} m\aa{}ste st\aa{} \"over alla 
namn.

S\aa{} \aa{}terins\"attes d\aa{} i denna, de nyas tid, som huvudsak, det som i 
b\"orjan var samma huvudsak: den "{}andliga friheten"{}.

Den humane liberalen s\"ager isynnerhet till kommunisten: F\"oreskriver dig 
samh\"allet din v\"arksamhet, s\aa{} \"ar denna visserligen fri fr\aa{}n den 
enskildes, d.v.s. egoistens inflytande, men det beh\"over d\"arf\"or \"annu 
icke vara n\aa{}gon \textit{rent m\"ansklig} v\"arksamhet, och du \"annu icke 
ett fullkomnat organ f\"or m\"anskligheten. Vilken v\"arksamhet samh\"allet 
fordrar av dig, beror ju blott p\aa{} \textit{slumpen}. Det skulle kunna 
anst\"alla dig vid en tempelbyggnad eller dylikt, eller, om ocks\aa{} icke 
detta, s\aa{} skulle du dock av egen drift kunna arbeta f\"or en narraktighet, 
allts\aa{} en om\"ansklighet. Ja, \"an mer, du arbetar v\"arkligen blott f\"or 
att n\"ara dig, \"overhuvudtaget f\"or att leva, f\"or det k\"ara livets 
skull, icke f\"or f\"orh\"arligandet av m\"anskligheten. S\aa{}ledes 
uppn\aa{}s den fria v\"arksamheten f\"orst d\aa{}, n\"ar du g\"or dig fri 
fr\aa{}n alla dumheter, fr\aa{}n allt icke-m\"anskligt, d.v.s. egoistiskt, 
n\"ar du uppl\"oser alla osanna tankar, som f\"ordunklar 
m\"ansklighetsid\'een, kort sagt, n\"ar du icke blott \"ar oh\"ammad i din 
v\"arksamhet, utan ocks\aa{} din v\"arksamhets inneh\aa{}ll blott \"ar 
m\"ansklig, och du blott lever och v\"arkar f\"or m\"anskligheten. Men detta 
\"ar icke fallet s\aa{} l\"ange m\aa{}let f\"or ditt str\"avande blott \"ar 
din och allas \textit{v\"alf\"ard}; vad du g\"or f\"or tiggarsamh\"allet, \"ar 
\"annu icke gjort f\"or "{}det m\"anskliga samh\"allet"{}.

Arbetet i och f\"or sig g\"or dig icke till m\"anniska, d\"arf\"or att det 
\"ar n\aa{}got formellt och dess f\"orem\aa{}l \"ar tillf\"alligt, utan det 
kommer an p\aa{} vem du, den arbetande, \"ar. Arbeta kan du \"overhuvudtaget 
g\"ora av egoistiska (materiella) drifter, blott f\"or att f\"orskaffa dig 
n\"aring och dylikt; det m\aa{}ste vara ett m\"anskligheten befordrande 
arbete, ber\"aknat p\aa{} m\"ansklighetens v\"al, tj\"anande den historiska, 
d.v.s. den m\"anskliga utvecklingen, kort sagt, ett \textit{humant} arbete. 
D\"artill h\"or tvenne saker, \aa{}ena sidan att det kommer m\"anskligheten 
tillgodo, \aa{}andra sidan att det utg\aa{}r fr\aa{}n en "{}m\"anniska"{}. Det 
f\"orsta kan vara fallet vid allt arbete, d\aa{} ocks\aa{} naturens arbete 
(t.ex. djurens) anv\"andes av m\"anskligheten till befordring av vetenskapen, 
o.s.v.; det andra kr\"aver, att den arbetande \"ar medveten om sitt arbetes 
m\"anskliga m\aa{}l, och d\aa{} han blott kan ha detta medvetande, n\"ar han 
k\"anner sig som m\"anniska, s\aa{} \"ar den n\"odv\"andiga betingelsen -- 
\textit{sj\"alvmedvetande}.

Visserligen \"ar redan mycket n\aa{}tt n\"ar du upph\"ort att vara 
"{}styckarbetare"{}, men du f\aa{}r d\"armed blott en \"oversikt \"over 
helheten i ditt arbete och f\"orv\"arvar ett medvetande om detsamma, n\aa{}got 
som \"annu \"ar l\aa{}ngt fj\"arran fr\aa{}n ett sj\"alvmedvetande, ett 
medvetande om ditt sanna "{}sj\"alv"{} eller "{}v\"asen"{}, m\"anniskan. 
Arbetaren str\"avar \"annu efter ett "{}h\"ogre medvetande"{}, som han 
tillfredst\"aller under sina fristunder, emedan hans arbete icke f\"orm\aa{}r 
tillfredst\"alla detsamma. D\"arf\"or st\aa{}r fritiden vid sidan av arbetet, 
och han ser sig tvungen, att i samma andedrag utgiva arbetet och dagdriveriet 
f\"or m\"anskligt, ja, tillm\"ata den dagdrivande ett sannt v\"arde. Han 
arbetar blott f\"or att komma l\"os fr\aa{}n arbetet; han vill blott g\"ora 
arbetet fritt, f\"or att bli fri fr\aa{}n arbetet.

N\aa{}v\"al, hans arbete har inget tillfredsst\"allande inneh\aa{}ll, emedan 
det blott \"ar ett uppdrag fr\aa{}n samh\"allet, ett pensum, en uppgift, en 
kallelse; hans samh\"alle tillfredst\"aller icke emedan det blott kan giva 
arbete.

Arbetet m\aa{}ste tillfredsst\"alla honom, som m\"anniska: ist\"allet f\"or 
att g\"ora detta tillfredst\"aller det samh\"allet. Samh\"allet m\aa{}ste 
behandla honom som m\"anniska, och det behandlar honom som en arbetande 
trashank.

Arbete och samh\"alle \"ar honom blott nyttigt n\"ar han anv\"ander det som 
"{}egoist"{}, icke som m\"anniska.

S\aa{} lyder kritiken mot arbetard\"omet. Den h\"anvisar till "{}anden"{}, 
f\"or andens kamp med massan, och f\"orklarar det kommunistiska arbetet som 
sj\"alsl\"ost massarbete. Arbetsskygg, som massan \"ar, \"alskar den att 
g\"ora arbetet l\"att f\"or sig. I den litteratur, som idag levereras i 
massvis, skapar denna arbetsskygghet, den allbekanta \textit{ytlighet}, som 
visar forskningens m\"oda ifr\aa{}n sig.

D\"arf\"or s\"ager den humana liberalismen: Ni vilja arbetet, n\aa{}v\"al, det 
vilja \"aven vi, men vi vilja det i fullaste m\aa{}tt. Vi vilja det icke f\"or 
att vinna fritid, utan f\"or att i arbetet finna all v\aa{}r 
tillfredsst\"allelse. Vi vilja arbetet emedan det betyder v\aa{}r 
sj\"alvutveckling.

Men d\aa{} m\aa{}ste ocks\aa{} arbetet vara i f\"orh\aa{}llande d\"artill! 
M\"anniskan \"arar blott det m\"anskliga, det sj\"alvmedvetna arbetet, blott 
det arbete, som icke har n\aa{}gon "{}egoistisk"{} avsikt, utan blott har 
m\"anniskan som m\aa{}l, och \"ar m\"anniskans sj\"alvuppenbarelse, s\aa{} att 
det m\aa{}ste heta: \textit{laboro, ergo sum}, jag arbetar, d.v.s. jag \"ar 
m\"anniska. Den humane vill det all materia f\"orarbetande andens arbete, 
anden, som icke l\"amnar n\aa{}gonting i fred, i sitt best\aa{}nd, som aldrig 
vilar, uppl\"oser allting och p\aa{} nytt kritiserar varje invunnet resultat. 
Denna rastl\"osa ande \"ar den sanne arbetaren, han utpl\aa{}nar f\"ordomarna, 
bryter ned skrankorna och inskr\"anktheten och upph\"ojer m\"anniskan \"over 
allting, som han m\aa{}ste beh\"arska, under det att kommunisten blott arbetar 
f\"or sig, och d\aa{} icke en g\aa{}ng fritt, utan av tv\aa{}ng, kort sagt 
\"ar en tv\aa{}ngsarbetare.

Denna slags arbetare \"ar icke "{}egoistisk"{}, emedan han icke arbetar f\"or 
enskilda, varken f\"or sig sj\"alv eller f\"or andra enskilda, allts\aa{} icke 
f\"or privata m\"anniskor, utan f\"or m\"anskligheten och densammas 
fram\aa{}tskridande. Han lindrar icke enskilda sm\"artor, s\"orjer icke f\"or 
enskilda behov, utan lyfter av de skrankor inom vilka m\"anskligheten \"ar 
inpr\"assad, f\"org\"or f\"ordomar, som beh\"arskat en hel tidsepok, 
\"overvinner hinder, som sp\"arra v\"agen f\"or alla, undanr\"ojer misstag som 
binda m\"anniskorna, uppt\"acker sanningar som best\aa{} f\"or alla och alla 
tider, kort sagt -- han lever och arbetar f\"or m\"anskligheten.

Uppt\"ackaren av en stor sanning vet nu mycket v\"al, att denna kan vara andra 
till stor nytta, och d\aa{} ett nedrigt hemligh\aa{}llande icke skaffar honom 
n\aa{}gon njutning, s\aa{} meddelar han den \aa{}t andra. Men om han ocks\aa{} 
har medvetandet, att hans meddelande \"ar h\"ogst v\"ardefullt f\"or de andra, 
s\aa{} har han ingalunda s\"okt och funnit sin sanning f\"or de andras skull, 
utan f\"or sin skull, emedan ban sj\"alv l\"angtade efter den, d\"arf\"or att 
det gamlas dunkel och vana icke l\"amnade honom n\aa{}gon ro, tills han efter 
b\"asta f\"orm\aa{}ga skaffat sig ljus och f\"orklaring.

Han arbetar allts\aa{} f\"or sin skull och f\"or att tillfredst\"alla sina 
behov. Att han d\"armed \"aven tj\"anade andra, efterv\"arlden, f\"ortar icke 
hans arbetes \textit{egoistiska} karakt\"ar.

Men d\aa{} han nu blott arbetade f\"or sin skull, varf\"or skulle d\aa{} hans 
v\"ark vara m\"anskligt, de andras om\"anskligt, d.v.s. egoistiskt? Kanske 
d\"arf\"or, att denna bok, denna m\aa{}lning, detta musikstycke \"ar ett 
arbete av hela hans v\"asen, d\"arf\"or att han gjort sitt b\"asta d\"arvid, 
helt h\"angivit sig, lagt hela sitt jag d\"ari, under det att en 
hantv\"arkares arbete blott avspeglar hantv\"arkaren, d.v.s. 
hantv\"arksskickligheten, icke "{}m\"anniskan?"{} I Schillers diktning ha vi 
hela Schiller, i s\aa{} och s\aa{} m\aa{}nga hundra ugnar ha vi blott 
kakelugnsmakaren framf\"or oss, icke "{}m\"anniskan"{}.

Men vill v\"al detta s\"aga annat \"an: i det ena arbetet se ni \textit{mig} 
fullst\"andig, i det andra blott min f\"ardighet. \"Ar det icke \aa{}terigen 
\textit{jag}, som arbetet uttrycker? Och \"ar det icke mera egoistiskt, att 
framst\"alla \textit{sig sj\"alv} i ett v\"ark, utarbeta och gestalta sig 
sj\"alv, \"an att f\"orbliva dold bak sitt arbete? Du s\"ager visserligen, att 
du uppenbarar m\"anniskan. Men den m\"anniska du uppenbarar \"ar \textit{du}; 
du uppenbarar blott dig, blott med den skillnad fr\aa{}n hantv\"arkaren, att 
denne icke f\"orst\aa{}r att sammanpr\"assa sig i ett arbete, utan m\aa{}ste 
upps\"okas i alla sina andra livsyttringar f\"or att bli k\"and som 
\textit{sig}.

Men du skall svara, att du uppenbarat en helt annan m\"anniska, en st\"orre, 
h\"ogre, v\"ardigare, en m\"anniska, som var mera m\"anniska \"an den andre. 
Jag vill antaga, att du framskapar n\aa{}got utomordentligt, att du 
\aa{}stadkommer det, som ingen annan lyckats. Vari best\aa{}r d\aa{} din 
storhet? Just d\"ari att du \"ar mera \"an de andra m\"anniskorna 
("{}massan"{}), \"ar mer \"an det \textit{m\"anniskan} vanligen \"ar, mer \"an 
"{}vanliga m\"anniskor"{}, just i din upph\"ojdhet \"over m\"anniskorna. F\"or 
andra m\"anniskor utm\"arker du dig icke d\"arigenom, att du \"ar m\"anniska, 
utan d\"arigenom att du \"ar en "{}enast\aa{}ende"{} m\"anniska. Du visar 
v\"al, vad en m\"anniska kan \aa{}stadkomma, men d\"arf\"or, att du, en 
m\"anniska, kunde \aa{}stadkomma detta, d\"arf\"or kunna icke andra, ocks\aa{} 
m\"anniskor, g\"ora detsamma: Du har blott gjort det som 
\textit{enast\aa{}ende} m\"anniska, och \"ar d\"ari ensam.

Icke m\"anniskan utgjorde din storhet, utan du skapade den, emedan du \"ar mer 
\"an m\"anniska, och starkare \"an andra m\"anniskor.

Man tror sig icke kunna vara mera \"an m\"anniska. Tv\"artom kan man icke vara 
mindre \"an m\"anniska.

Man tror vidare, att vad man \"an uppn\aa{}r, det alltid kommer m\"anniskan 
tillgodo. F\"ors\aa{}vitt jag alltid blir m\"anniska, eller som Schiller -- 
schwaber, som Kant -- preussare, som Gustav Adolv -- n\"arsynt, s\aa{} blir 
jag genom mina f\"oretr\"aden en utm\"arkt m\"anniska, schwaber, preussare 
eller n\"arsynt. Men det \"ar icke mycket mera bev\"ant med det \"an med 
Fredrik den stores k\"app, som blev ber\"omd f\"or Fredriks skull.

"{}Giv Gud \"aran"{}, motsvarar det mod\"arna "{}Giv m\"anniskan \"aran"{}. 
Men jag t\"anker att beh\aa{}lla den f\"or mig.

N\"ar kritiken fordrar av m\"anniskan, att vara m\"ansklig, uttalar den 
s\"allskaplighetens n\"odv\"andiga betingelse; ty blott som m\"anniska bland 
m\"anniskor \"ar man \textit{umg\"angelig}. H\"armed tillk\"annager den sitt 
\textit{sociala} m\aa{}l, framskapandet av det "{}m\"anskliga samh\"allet"{}.

Bland socialteorierna \"ar obestridligen kritiken den m\"ast full\"andade, 
emedan den avl\"agsnar och river bort v\"ardet av allt, som \textit{skiljer} 
m\"anniska fr\aa{}n m\"anniska: alla privilegier, \"anda till trons 
privilegium. I den kommer kristendomens k\"arleksprincip, den sanna 
socialprincipen, till renaste uttryck, och blir det sista m\"ojliga 
experimentet utf\"ort, att fr\aa{}ntaga m\"anniskan det s\"aregna och egna: en 
kamp mot egoismen i dess enklaste och d\"arf\"or h\aa{}rdaste form, i det 
enast\aa{}endes, s\"aregnas form.

"{}Hur skulle ni kunna leva v\"arkligt samh\"alleligt, s\aa{} l\"ange blott en 
enda s\"aregenhet \"annu best\aa{}r mellan er?"{}

Jag fr\aa{}gar tv\"artom: Hur skulle ni kunna vara v\"arkligt enast\aa{}ende, 
s\aa{} l\"ange \"annu blott ett enda sammanhang best\aa{}r mellan er? H\"anga 
ni tillsammans, s\aa{} kunna ni icke \aa{}tskiljas; s\aa{} l\"ange ett band 
omsluter er, s\aa{} \"aro ni s\"allskap, tolv av er g\"ora ett dussin, era 
tusende ett folk, era miljoner m\"anskligheten.

Blott n\"ar ni \"aro m\"anskliga, kunna ni umg\aa{}s med varandra, som 
m\"anniskor, liksom ni blott kunna f\"orst\aa{} varandra som patrioter om ni 
\"aro patriotiska!"{}

N\aa{}v\"al, d\aa{} svarar jag: Blott d\aa{} ni \"aro enast\aa{}ende, kunna ni 
umg\aa{}s med varandra, som det ni \"aro.

Just den skarpaste kritiker, blir h\aa{}rdast tr\"affad av sina principers 
f\"orbannelse. I det han kastar fr\aa{}n sig den ena s\"aregenheten efter den 
andra, skakar av sig kyrklighet, patriotism o.s.v. l\"oser han upp det ena 
bandet efter det andra och avs\"ondrar sig fr\aa{}n de kyrkliga, fr\aa{}n 
patrioterna o.s.v., tills han slutligen, sedan alla band blivit spr\"angda -- 
st\aa{}r ensam. Han m\aa{}ste avskilja allt, som har n\aa{}got s\"areget eller 
privat, och vad kan slutligen vara s\"aregnare \"an den s\"aregne, 
enast\aa{}ende sj\"alv!

Eller menar han m\aa{}h\"anda, att det vore b\"attre, om alla blevo 
"{}m\"anniskor"{} och uppg\aa{}vo s\"aregenheten? Just d\"arf\"or, att 
"{}alla"{} betyder "{}varje enskild"{}, kvarst\aa{}r den m\"ast skriande 
mots\"agelse, ty den "{}enskilde"{} \"ar sj\"alva s\"aregenheten. L\aa{}ter 
humanisten icke den enskilde beh\aa{}lla n\aa{}got privat eller s\"areget, 
inga privata tankar, ingen privat d\aa{}rskap; kritiserar han bort allt mitt 
f\"or n\"asan p\aa{} dem, en\"ar hans hat mot det privata \"ar absolut och 
fanatiskt; k\"anner han ingen tolerans mot det privata, emedan allt privat 
\"ar \textit{om\"anskligt} -- s\aa{} kan han dock icke kritisera bort de 
privata personerna sj\"alv, en\"ar den enskilde personens h\aa{}rdhet 
motst\aa{}r hans kritik, och han m\aa{}ste n\"oja sig med, att f\"orklara 
denna person f\"or en "{}privatperson"{} och s\aa{} i v\"arkligheten \aa{}ter 
\"overl\"amna honom allt det privata.

Vad skall ett samh\"alle g\"ora, som icke bekymrar sig om n\aa{}got privat? 
Om\"ojligg\"ora det privata? Nej, men underordna det samh\"allets intressen 
och till exempel \"overl\"amna \aa{}t privatviljan, att s\"atta s\aa{} 
m\aa{}nga h\"algdagar den vill, blott den icke kommer i kollision med "{}det 
allm\"annas intresse"{}.\footnote{Bruno Bauer: Judenfrage, s. 66.} Allt privat 
blir frisl\"appt, d.v.s. det har inget intresse f\"or samh\"allet.

"{}Genom sin isolering mot vetenskapen, har kyrkan och religiositeten uttalat, 
att de \"aro vad de alltid varit, men som de dolde under ett annat sken, n\"ar 
de blevo utgivna f\"or statens bas och n\"odv\"andiga grund -- en ren 
privatangel\"agenhet. \"Aven d\aa{} de h\"angde samman med staten och gjorde 
denna kristlig, voro de blott ett bevis f\"or, att staten \"annu icke hade 
utvecklat sin allm\"anna politiska id\'e -- de voro blott det h\"ogsta 
uttrycket f\"or att staten var en privatsak och blott hade att g\"ora med 
privatsaker. N\"ar staten \"antligen f\aa{}r mod och kraft att fylla sin 
allm\"anna best\"ammelse och vara fri, n\"ar den allts\aa{} \"aven blir i 
st\aa{}nd, att giva s\"arintressena och privatangel\"agenheterna sin sanna 
st\"allning -- d\aa{} skall religion och kyrka bli fria, s\aa{} som de aldrig 
hittills varit det. Som den renaste privatangel\"agenhet och ett 
tillfredsst\"allande av de rent personliga behoven, skola de bli 
\"overl\"amnade \aa{}t sig sj\"alva och varje enskild, varje f\"orsamling 
skall kunna s\"orja f\"or sj\"alarnas salighet, som de behaga, och som de 
finna det vara n\"odv\"andigt. Var och en skall s\"orja f\"or sin sj\"als 
salighet, s\aa{} l\aa{}ngt det \"ar ett personligt behov hos honom, och antaga 
och besolda den som sj\"alas\"orjare, som b\"ast synes honom kunna garantera, 
att tillfredst\"alla hans behov. Vetenskapen blir slutligen helt l\"amnad ur 
r\"akningen"{}.\footnote{Bruno Bauer: Die gute Sache der Frieheit.}

Vad skall d\aa{} ske? Skall det samh\"alleliga livet taga slut och all 
umg\"angelighet, all f\"orbr\"odring, allt som skapats genom k\"arleks- och 
samh\"allsprincipen, f\"orsvinna?

Som om icke den ene alltid skall s\"oka den andre, emedan han 
\textit{beh\"over} honom, som om icke den ene alltid m\aa{}ste foga sig f\"or 
den andre, emedan han \textit{beh\"over} honom. Men skillnaden \"ar den, att 
den enskilde d\aa{} v\"arkligen \textit{f\"orenar} sig med den enskilde, emot 
det att han f\"orut var \textit{bunden} med band. Fader och son omfattas av 
ett band, till den senare f\aa{}r myndighet, efter denna kunna de 
sammantr\"ada sj\"alvst\"andigt. Innan denna h\"orde de samman som 
familjemedlemmar, efter denna f\"orena de sig som egoister. Son och far \"aro 
de fortfarande, men son och far bindas icke mera d\"arav.

"{}M\"anniskan"{} \"ar i sanning det sista privilegiet; med henne \"aro alla 
privilegierade. Ty, som Bruno Bauer sj\"alv s\"ager: "{}Privilegiet best\aa{}r 
om det ocks\aa{} f\"orl\"anas \aa{}t alla"{}.\footnote{Bruno Bauer: 
Judenfrage, s. 60.}

S\aa{}ledes genomg\aa{}r liberalismen f\"oljande omvandlingar:

F\"or det f\"orsta: Den enskilde \"ar icke "{}m\"anniskan"{}, d\"arf\"or 
betyder hans enskilda personlighet intet: ingen personlig vilja, intet 
godtycke, ingen befallning eller order!

F\"or det andra: Den enskilde \textit{har} intet m\"anskligt; d\"arf\"or 
g\"aller icke mitt eller ditt, eller egendom.

F\"or det tredje: D\aa{} den enskilde varken \"ar "{}m\"anniska"{} eller 
besitter n\aa{}got m\"anskligt, s\aa{} skall han \"overhuvudtaget icke vara 
n\aa{}gonting, skall som egoist med sitt egoistiska f\"ornekas genom kritiken, 
f\"or att giva plats f\"or m\"anniskan, "{}den f\"orst nu funna 
m\"anniskan"{}.

Men fast\"an den enskilde icke \"ar m\"anniska, s\aa{} \"ar dock m\"anniskan 
tillst\"ades hos den enskilde och har, liksom alla sp\"oken och allt gudligt, 
sin existens i honom. D\"arf\"or lovar den politiska liberalismen allt det 
\aa{}t den enskilde, som tillkommer honom som "{}m\"anniska av f\"odseln"{}, 
som f\"odd m\"anniska, till vilket r\"aknas samvetsfrihet, besittning, o.s.v., 
kort sagt, "{}m\"anniskor\"attigheterna"{}. Socialismen f\"orunnar den 
enskilde vad som tillkommer honom som \textit{v\"arksam} m\"anniska, som 
"{}arbetande"{} m\"anniska. Den humana liberalismen ger slutligen den 
enskilde, vad han har som "{}m\"anniska"{}, d.v.s. allt som tillh\"or 
m\"anskligheten. H\"arigenom har den enskilde ingenting, m\"anskligheten allt 
och det blir n\"odv\"andigt att i fullaste m\aa{}tt fordra den i kristendomen 
predikade "{}p\aa{}nyttf\"odelsen"{}. Bliv en ny varelse, bliv 
"{}m\"anniska"{}!

\textit{Herrav\"aldet} tillh\"or "{}m\"anniskan"{}; d\"arf\"or kan ingen 
enskild vara herre, utan m\"anniskan \"ar den enskildes herre --; 
m\"anniskorna \"aro \textit{riket}, d.v.s. v\"arlden, d\"arf\"or skall den 
enskilde icke vara \"agare, utan m\"anniskan, "{}alla"{} h\"arska \"over 
v\"arlden, som egendom --; m\"anniskan tillkommer v\"ordnad fr\aa{}n alla, 
\textit{f\"orh\"arligande} eller "{}h\"arlighet"{}, ty m\"anniskan eller 
m\"anskligheten \"ar m\aa{}let f\"or den enskildes liv, f\"or henne arbetar 
han, t\"anker, lever och m\aa{}ste f\"or hennes f\"orh\"arligande bliva 
"{}m\"anniska"{}.

M\"anniskorna ha hittills alltid str\"avat efter att finna ett samh\"alle, 
vari deras olikhet skulle bliva "{}ov\"asentlig"{}; de str\"ava efter 
utj\"amning och d\"armed efter \textit{likhet}, och s\"oka alla att komma 
under en hatt, vilket icke betyder n\aa{}got mindre, \"an att de s\"okt sig en 
herre, ett band, en tro ("{}vi tro alla p\aa{} en Gud"{}). N\aa{}got 
gemensammare eller mera likt, kan icke finnas f\"or m\"anniskan, \"an 
m\"anniskan sj\"alv, och i denna gemenskap har k\"arlekstr\"angtan funnit sin 
tillfredsst\"allelse: hon vilade icke f\"orr\"an hon hunnit fram till den 
sista utj\"amningen, sl\"atat ut all olikhet, hade lagt "{}m\"anniskan"{} till 
m\"anniskans br\"ost. Men just i detta samh\"alle blir f\"orfallet och 
f\"orvittringen som m\"ast skriande. I ett mera begr\"ansat samh\"alle stodo 
tyskarna mot fransm\"annen, de kristna mot muhamedanerna o.s.v. Nu d\"aremot 
st\aa{}r "{}m\"anniskan"{} mot m\"anniskorna, eller, d\aa{} m\"anniskorna icke 
\"aro "{}m\"anniskan"{}, s\aa{} st\aa{}r "{}m\"anniskan"{} mot om\"anniskan.

P\aa{} satsen: "{}Gud har blivit m\"anniska"{} f\"oljer nu: "{}M\"anniskan har 
blivit jag"{}. Detta \"ar det \textit{m\"anskliga} jaget. Men vi v\"anda det 
om och s\"aga: jag har icke kunnat finna mig, s\aa{} l\"ange jag s\"okte mig 
som m\"anniska. Men d\aa{} det nu visar sig, att m\"anniskan traktar efter att 
bliva jag och bliva f\"orkroppsligad i mig, s\aa{} m\"arker jag v\"al, att 
allt dock slutligen beror p\aa{} mig, och att m\"anniskan \"ar f\"orlorad utan 
mig. Men jag vill icke g\"ora mig till f\"orvaringsfack f\"or detta 
allerheligaste och skall h\"adanefter icke fr\aa{}ga, om jag i min verksamhet 
\"ar m\"anniska eller om\"anniska.

Den humana liberalismen g\aa{}r raskt till verket. Om du ocks\aa{} blott i en 
enda punkt vill vara eller hava n\aa{}got s\"areget, om du ocks\aa{} blott 
vill bevara ett privilegium, blott vill taga en r\"att i anspr\aa{}k, som icke 
\"ar en "{}allm\"anm\"ansklig"{} r\"att, s\aa{} \"ar du en egoist.

R\"att s\aa{}! Jag vill icke hava eller vara n\aa{}got s\"arskilt framf\"or 
andra, jag vill icke g\"ora anspr\aa{}k p\aa{} n\aa{}gon f\"oretr\"adesr\"att 
gent emot dem, men -- jag m\"ater mig h\"allar icke efter andra och vill 
\"overhuvud ingen \textit{r\"att} ha. Jag vill ha allt och vara allt vad jag 
kan vara och kan hava. Om andra \"aro lika mig och ha detsamma som jag, vad 
bekymrar det mig? Detsamma kunna de varken vara eller hava. Jag g\"or dem 
ingen skada, lika litet som jag g\"or klippan or\"att genom att jag har min 
r\"orlighet "{}framf\"or"{} henne. Om hon \textit{kunnat} ha denna, s\aa{} 
hade hon haft den.

Att icke g\"ora den andra m\"anniskan n\aa{}gon skada, d\"arifr\aa{}n kommer 
fordran, att icke besitta n\aa{}got privilegium, utan fr\aa{}ns\"aga sig alla 
dessa. Man skall icke betrakta sig som n\aa{}got s\"arskilt, som exempelvis 
jude eller kristen. N\aa{} ja, jag betraktar mig icke som n\aa{}got 
s\"arskilt, utan som den \textit{ende}. Jag har v\"al \textit{likheter} med 
andra; detta g\"aller dock blott f\"or j\"amf\"orelsen eller reflexionen; i 
verkligheten \"ar jag den ende, of\"orliknelige. Mitt k\"ott \"ar icke ert 
k\"ott, min ande icke er ande. Sammanf\"ora vi dem under det allm\"anna: 
"{}k\"ott"{}, "{}ande"{}, s\aa{} \"ar det edra \textit{tankar}, som ingenting 
har att skaffa med \textit{mitt} k\"ott och \textit{min} ande.

Jag vill ingenting respektera eller godk\"anna hos dig, varken \"agaren eller 
tiggaren eller ens m\"anniskan, men jag vill \textit{bruka} dig. Hos saltet 
finner jag en egenskap, att g\"ora min m\aa{}ltid smaklig, d\"arf\"or brukar 
jag det; i fisken finner jag ett n\"aringsmedel, d\"arf\"or \"ater jag fisken; 
hos dig uppt\"acker jag f\"orm\aa{}gan att g\"ora mitt liv gladare, d\"arf\"or 
v\"aljer jag dig till kamrat. Eller jag studerar kristallisationen hos saltet, 
det animala hos fisken; och hos dig m\"anniskan o.s.v. F\"or mig har du blott 
betydelse, genom det du \"ar f\"or mig, du \"ar min angel\"agenhet, min sak 
och d\"arf\"or min egendom.

Hos den humana liberalismen fullbordas el\"andet. Vi m\aa{}ste f\"orst 
f\"orfalla p\aa{} det uslaste och fattigaste s\"att, om vi vilja komma till 
egenhet, till oss sj\"alv, ty vi m\aa{}ste befria oss fr\aa{}n allt fr\"ammat. 
Men ingenting f\"orefaller vara fattigare \"an den nakna -- m\"anniskan.

Det \"ar emellertid mer \"an fattigdom, n\"ar jag ocks\aa{} kastar bort 
m\"anniskan, emedan jag k\"anner att \"aven hon \"ar mig fr\"ammande och att 
jag ingenting kan bygga p\aa{} henne. Det \"ar icke l\"angre blott fattigdom, 
det \"ar n\aa{}got mer; n\"ar \"aven den sista trasan fallit av, kvarst\aa{}r 
den verkliga nakenheten, befrielsen fr\aa{}n allt fr\"ammat. Tiggaren har 
\"aven avkastat tiggeriet och d\"armed upph\"ort att vara vad han var, en 
tiggare.

Jag \"ar icke l\"angre tiggare, jag har varit det.

\begin{center}
--------------------\end{center}

\"Anda hittills kunde tvedr\"akten icke komma till utbrott, emedan det 
egentligen blott var f\"or handen en strid mellan nya och f\"or\aa{}ldrade 
liberaler, en strid mellan dem, som ville friheten i "{}fullt m\aa{}tt"{}, och 
dem, som fattade, "{}friheten"{} begr\"ansad, allts\aa{} mellan de 
\textit{m\aa{}ttfulla} och de \textit{om\aa{}ttliga}. Alltsammans r\"or sig 
omkring fr\aa{}gan: \textit{hur fri} m\aa{}ste \textit{m\"anniskan} vara? Att 
m\"anniskan m\aa{}ste vara fri, \"aro alla \"overens om, d\"arf\"or \"aro de 
ocks\aa{} alla liberala. Men om\"anniskan, som dock lurar hos varje enskild, 
hur skall man kunna beh\"arska den? Hur skall man st\"alla sig, att man icke 
sl\"apper om\"anniskan l\"os, samtidigt som man l\"amnar m\"anniskan friheten?

Hela liberalismen har en d\"odsfiende, en o\"overvinnelig motsats, liksom Gud 
har dj\"avulen mot sig. I j\"ambredd med m\"anniskan st\aa{}r alltid 
om\"anniskan, den enskilde, egoisten. Stat, samh\"alle, m\"ansklighet f\aa{}r 
icke bukt med denne dj\"avul.

Den humana liberalismen fullf\"oljer sin uppgift, att visa de andra 
liberalerna, att de fortfarande \"annu icke vilja "{}friheten"{}.

Hade de andra liberalerna blott enskild egoism f\"or \"ogonen, och voro de 
blinda f\"or den m\"asta egoismen, s\aa{} st\"aller sig den radikala 
liberalismen emot egoismen "{}i massa"{}, inrangerar alla bland massan, som 
icke, liksom han, gjort frihetens sak till sin, s\aa{} att m\"anniska och 
om\"anniska, nu st\aa{} str\"angt skilda mot varandra, som fiender, n\"amligen 
som "{}massa"{} och "{}kritik"{}.\footnote{Lit. Ztg. V, 23; samt V, 12 sid. 
--} Och d\"artill som den "{}fria, m\"anskliga kritiken"{}, s\aa{}som den blir 
kallad (Judenfrage S. 114) gentemot den r\aa{}a, exempelvis religi\"osa 
kritiken.

Kritiken uttalar f\"orhoppningen, att de skola segra \"over hela massan och 
"{}utf\"arda ett allm\"ant fattigdomsbevis"{} \aa{}t densamma.\footnote{Lit. 
Ztg. V, 15.} Den vill allts\aa{} slutligen ha r\"att, och framst\"aller all de 
"{}modl\"osas och f\"orsagdas"{} strid, som egoistiskt \textit{r\"atthaveri}, 
som sm\aa{}saker, fattigdom. Allt gr\"al f\"orlorar i betydelse och 
sm\aa{}aktiga tvistigheter avskrivas, en\"ar en gemensam fiende rycker i 
f\"alt i kritiken. "{}Ni \"aro allesamman egoister, den ene icke b\"attre \"an 
den andre"{}. Nu st\aa{} egoisterna samlade mot kritiken.

Egoister? Nej, de k\"ampa mot kritiken just emedan denna beskyller dem f\"or 
egoism; de erk\"anna icke egoismen. D\"armed st\aa{}r massan och kritiken 
p\aa{} samma bas, de bek\"ampa b\aa{}da egoismen; b\aa{}da visa den ifr\aa{}n 
sig och tillskriva den varandra.

Kritiken och massan str\"ava till samma m\aa{}l, frihet fr\aa{}n egoism, och 
tvista blott om, vem av dem, som kommer m\aa{}let n\"armast, eller uppn\aa{}r 
det.

Judarna, de kristna, absolutisterna, m\"orkm\"annen och ljusm\"annen, 
politikerna och kommunisterna, kort sagt -- alla skjuta ifr\aa{}n sig 
beskyllningen f\"or egoism, och d\aa{} nu kritiken of\"orblommerat och i 
vidaste utstr\"ackning g\"or dem denna beskyllning, s\aa{} r\"attf\"ardiga de 
sig alla mot denna anklagelse f\"or egoism och bek\"ampa -- egoismen, samma 
fiende, mot vilken kritiken f\"or krig.

Egoistfiender \"aro b\aa{}de kritik och massa och b\aa{}da s\"oka befria sig 
fr\aa{}n egoismen s\aa{}v\"al d\"arigenom, att de s\"oka rena sig fr\aa{}n den 
eller rentv\"atta sig, som d\"arigenom, att de tillskriva motst\aa{}ndarna 
densamma.

Kritiken \"ar den sanne "{}ordf\"oranden f\"or massan"{}, vilken f\"orl\"anar 
henne egoismens "{}enkla begrepp och tales\"att"{}, varemot de talesm\"an, som 
Lit. Ztg. V, 24, fr\aa{}nryckte segern, blott voro stympare. Kritikern \"ar 
massans furste och f\"altherre i frihetskriget mot egoismen; vad han k\"ampar 
mot, k\"ampar \"aven de emot.

D\"armed reducerar sig mots\"attningen mellan kritiken och massan till 
f\"oljande repliker: "{}Ni \"aro egoister!"{} -- "{}Nej, vi \"aro det icke!"{} 
-- "{}Jag skall bevisa det!"{} -- "{}Du skall se, att vi skola r\"attf\"ardiga 
oss!"{}

L\aa{}t oss d\aa{} taga b\aa{}da f\"or det de utgiva sig vara, f\"or 
icke-egoister, och f\"or vad de kalla varandra, f\"or egoister. De \"aro 
egoister och \"aro det icke.

Kritiken s\"ager egentligen: Du m\aa{}ste befria ditt jag s\aa{} 
fullst\"andigt fr\aa{}n all inskr\"ankthet, att det blir ett 
\textit{m\"anskligt} jag. Jag s\"ager: Befria dig s\aa{} l\aa{}ngt du kan, 
s\aa{} har du gjort p\aa{} vad dig ankommer; ty det \"ar icke alla givet, att 
kunna bryta ned varje skranka, eller med andra ord: det som \"ar skranka f\"or 
en, \"ar icke alltid skranka f\"or andra. Tr\"otta dig f\"oljaktligen icke med 
andras skrankor; det \"ar nog om du river ned dina egna. Vem har det v\"al 
ocks\aa{} lyckats att riva ned en skranka f\"or \textit{alla m\"anniskor}? 
Springa icke otaliga, i dag som alltid, omkring med alla "{}m\"ansklighetens 
skrankor"{}? Den, som kastar omkull en av \textit{sina} skrankor, kan ha visat 
andra v\"ag och medel; kullkastandet av \textit{deras} skrankor blir deras 
sak. Att fordra av m\"anniskorna, att bliva helt m\"anniskor, betyder att 
uppfordra dem till att riva ned alla m\"anskliga skrankor. Detta \"ar 
om\"ojligt, emedan "{}m\"anniskan"{} icke har n\aa{}gra skrankor. Jag har 
visserligen s\aa{}dana, men det \"ar ocks\aa{} blott \textit{mina}, som 
ang\aa{}r mig, och blott dessa kunna bli betvingade av mig. Ett 
\textit{m\"anskligt} jag kan jag icke bliva, emedan jag icke blott \"ar 
m\"anniska, utan jag just \"ar \textit{jag}.

L\aa{}t oss \"and\aa{} se, om icke kritiken l\"art oss n\aa{}got, som vi kunna 
l\"agga p\aa{} hj\"artat! Jag \"ar icke fri, om jag icke \"ar intressel\"os, 
om jag icke \"ar ointresserad? N\aa{} v\"al, g\"or det ocks\aa{} lite till 
saken, att vara fri eller m\"anniska, s\aa{} vill jag dock icke l\aa{}ta 
n\aa{}got tillf\"alle g\aa{} mig oantastat f\"orbi, att s\"atta min vilja 
igenom, eller g\"ora mig g\"allande. Kritiken erbjuder mig detta tillf\"alle 
genom l\"aran, att, om n\aa{}got s\"atter sig fast hos mig och blir 
ouppl\"osligt, jag d\aa{} blir detsammas f\aa{}nge och slav, d.v.s. en besatt. 
Ett intresse, det m\aa{} vara vilket som h\"alst, har i mig vunnit en slav, om 
jag icke kan komma l\"os fr\aa{}n det. Intresset \"ar icke mera min egendom, 
utan jag \"ar dess egendom. L\aa{}t oss d\"arf\"or taga vara p\aa{} kritikens 
anvisning, att icke l\aa{}ta n\aa{}gon del av v\aa{}r egendom bliva stabil och 
blott k\"anna oss tillfreds i -- uppl\"osning.

S\"ager s\aa{}ledes kritiken: du \"ar blott m\"anniska n\"ar du rastl\"ost 
kritiserar och uppl\"oser! s\aa{} s\"aga vi: m\"anniska \"ar jag \"and\aa{} 
och jag \"ar dessutom jag; d\"arf\"or vill jag blott s\"orja f\"or, att 
s\"akra mig min egendom, och f\"or att s\"akra mig den, \aa{}terf\"or jag den 
alltid till mig, f\"ornekar den varje r\"orelse till sj\"alvst\"andighet och 
uppslukar den innan den fixerar sig och kan bli till en "{}fix id\'e"{} eller 
"{}passion"{}.

Men det g\"or jag icke p\aa{} grund av mitt "{}m\"anskliga kall"{}, utan 
emedan jag d\"artill \"ar ben\"agen. Jag str\"avar icke efter, att uppl\"osa 
allt, vad som \"ar m\"ojligt f\"or m\"anniskan att uppl\"osa, och s\aa{} 
l\"ange jag f\"or exempel \"annu icke \"ar tio \aa{}r gammal, s\aa{} 
kritiserar jag icke befallningens vansinne, men \"ar likv\"al m\"anniska och 
handlar m\"anskligt just d\"ari, att jag l\"amnar den okritiserad. Kort sagt: 
jag har ingen kallelse och f\"oljer ingen s\aa{}dan, icke ens den, att vara 
m\"anniska.

Visar jag nu tillbaka, vad liberalismen har vunnit genom sina 
anstr\"angningar? Det \"ar l\aa{}ngt ifr\aa{}n, att n\aa{}got g\aa{}r 
f\"orlorat! Jag v\"ander blott \aa{}ter uppm\"arksamheten tillbaka p\aa{} mig, 
sedan "{}m\"anniskan"{} blivit befriad genom liberalismen och tillst\aa{}r 
\"oppet: vad m\"anniskan synes ha vunnit, har blott \textit{jag} vunnit.

M\"anniskan \"ar fri, emedan m\"anniskan \"ar m\"anniskornas h\"ogsta v\"asen. 
Det h\"or s\aa{}ledes till liberalismens full\"andning, att f\"orneka varje 
annat h\"ogsta v\"asen, att med antropologien v\"anda upp och ned p\aa{} 
teologien, att utskratta Gud och hans n\aa{}d, att "{}ateismen"{} blir 
allm\"an.

Egendomens egoism har f\"orlorat det sista, n\"ar \"aven "{}min Gud"{} blivit 
meningsl\"os; ty Gud har blott mening, d\aa{} den enskildes lycka ligger honom 
om hj\"artat, liksom denne blott s\"oker sin lycka i honom.

Den politiska liberalismen upph\"avde olikheten mellan herre och tj\"anare, 
den skapade herrel\"osheten, anarkin. Herskaren blev nu avl\"agsnad fr\aa{}n 
de enskilda, egoisterna, och gjord till sp\"oke: lagen eller staten. Den 
sociala liberalismen upph\"avde besittningens olikhet, olikheten mellan 
fattiga och rika och gjorde besittningsl\"os eller egendomsl\"os. Egendomen 
blir fr\aa{}ntagen den enskilde och \"overl\"amnad till sp\"oksamh\"allet. Den 
humana liberalismen g\"or \textit{gudl\"os}, ateistisk. D\"arf\"or m\aa{}ste 
den enskildes Gud, "{}min Gud"{}, avskaffas. Nu \"ar visserligen 
herrel\"osheten \"aven frihet fr\aa{}n tj\"anst, besittningsl\"oshet \"aven 
sorgl\"oshet och gudl\"oshet samtidigt f\"ordomsfrihet, ty med herren faller 
tj\"anaren bort, med besittningen omsorgen om densamma, med den inrotade Gud 
ocks\aa{} f\"ordomen; men d\aa{} herren \aa{}ter uppst\aa{}r som stat, s\aa{} 
framst\aa{}r \aa{}ter tj\"anaren som unders\aa{}te, d\aa{} besittningen blir 
samh\"allsegendom, s\aa{} uppst\aa{}r p\aa{} nytt omsorgen i form av arbete, 
och d\aa{} Gud s\aa{}som m\"anniska blir en f\"ordom, s\aa{} uppst\aa{}r en ny 
tro, tron p\aa{} m\"anskligheten eller friheten. I st\"allet f\"or den 
enskildes Gud har man nu upph\"ojt allas Gud, n\"amligen "{}m\"anniskan"{}: 
"{}det \"ar ju det h\"ogsta av allt, att vara m\"anniska"{}. Men d\aa{} ingen 
helt kan vara, vad id\'en m\"anniska inneh\aa{}ller, s\aa{} blir m\"anniskan 
f\"or den enskilde ett upph\"ojt \"overnaturligt, ett otillg\"angligt h\"ogsta 
v\"asen, en Gud. Men samtidigt \"ar detta v\"asen den "{}sanne Guden"{}, 
emedan han \"ar fullst\"andigt \"overensst\"ammande med oss, n\"amligen \"ar 
v\aa{}rt eget "{}jag"{}: Oss sj\"alv men skiljd fr\aa{}n oss och upph\"ojd 
\"over oss.

\begin{center}
--------------------\end{center}

\section[Anm\"arkning]{\centering ANM\"ARKNING.}

F\"orest\aa{}ende omd\"ome om den "{}fria m\"anskliga kritiken"{} blev 
styckvis nedskrivet -- liksom det -- som placerats annorst\"ades i boken och 
har avseende \aa{}skrifter av samma riktning -- omedelbart -- efter utkomsten 
av ifr\aa{}gavarande b\"ocker, och jag gjorde icke mycket mer \"an sammandrog 
fragmenten. Kritiken tr\"anger emellertid rastl\"ost fram\aa{}t och 
n\"odv\"andigg\"or d\"arf\"or, att jag, sedan min bok avslutats, \"annu en 
g\aa{}ng kommer tillbaka till den och g\"or dessa slutanm\"arkningar.

Jag har sista, \aa{}ttonde h\"aftet av Bruno Bauers Allgemeinen 
Litteratur-Zeitung framf\"or mig.

\"Overst st\aa{}r nu \aa{}ter: "{}Samh\"allets allm\"anna intressen"{}. 
Kritiken har blott besinnat sig och givit detta "{}samh\"alle"{} en 
best\"ammelse, varigenom det blir avskiljt fr\aa{}n en form med vilken den 
f\"orr sammanblandades: "{}staten"{}, f\"orut \"annu firad som "{}fri stat"{}, 
blir fullst\"andigt uppgiven, emedan den i intet avseende kan fylla det 
"{}m\"anskliga samh\"allets"{} uppgift. Kritiken av 1842 har blott "{}f\"or 
ett \"ogonblick sett sig tvungen, att identifiera det m\"anskliga och 
politiska v\"asendet"{}; nu har den d\"aremot kommit underfund med, att 
staten, \"aven som "{}fri stat"{}, icke \"ar det m\"anskliga samh\"allet, 
eller som man likaledes skulle kunna s\"aga, att folket icke \"ar 
"{}m\"anniskan"{}. Vi s\aa{}go, hur den blev f\"ardig med teologien och klart 
bevisade, att Gud sjunker tillsammans inf\"or m\"anniskan; p\aa{} samma s\"att 
se vi nu, hur den kommer p\aa{} det klara med politiken och visar, att folken 
och nationerna faller samman inf\"or m\"anniskan. Vi se allts\aa{}, hur den 
avs\"ondrar sig fr\aa{}n kyrka och stat genom att f\"orklara dem b\aa{}da 
f\"or om\"anskliga, och vi skola f\aa{} se-- ty de f\"orr\aa{}da det redan 
f\"or oss --, hur de ocks\aa{} skola komma att bevisa, att f\"or m\"anniskan 
synes massan (som den sj\"alv till och med kallar ett "{}andligt v\"asen"{}) 
v\"ardel\"os. Hur skulle v\"al ocks\aa{} de sm\"arre "{}andliga v\"asenden"{} 
kunna g\"ora sig g\"allande inf\"or den h\"ogsta anden! "{}M\"anniskan"{} 
st\"ortar de falska gudarna.

Vad kritiken allts\aa{} f\"or \"ogonblicket avser, \"ar att betrakta 
"{}massan"{}, som den vill st\"alla framf\"or "{}m\"anniskan"{}, f\"or att 
utifr\aa{}n denna bek\"ampa massan. "{}Vad \"ar nu kritikens f\"orem\aa{}l?"{} 
-- "{}Massan, ett andligt v\"asen"{}. Denna skall kritiken "{}l\"ara 
k\"anna"{} och finna, att den \"ar en mots\"agelse till "{}m\"anniskan"{}; den 
skall tydligt \aa{}dagal\"agga, att den \"ar om\"ansklig, och det skall lyckas 
f\"or den att bevisa detta lika v\"al som f\"orr, att det gudomliga och det 
nationella, eller det kyrkliga och statliga, \"ar det om\"anskliga.

Massan blir definierad, som "{}revolutionens m\"ast betydande produkt, som den 
bedragna m\"angden, vilken har h\"oljt den politiska upplysningens illusioner, 
som \"overhuvudtaget hela det adertonde \aa{}rhundradets upplysning, med en 
gr\"ansl\"os f\"orst\"amning"{}. Revolutionen befriade en del och l\"amnade 
den andra obefriad; den befriade delen \"ar borgard\"omet (bourgeoisien, 
filistrarna o.s.v.) den obefriade \"ar massan. H\"or d\aa{} icke kritikern 
sj\"alv, p\aa{} detta s\"att, till massan?

Men de obefriade befinna sig sj\"alva i stor oklarhet och deras missn\"oje 
uttrar sig f\"orst i en gr\"ansl\"os "{}f\"orst\"amning"{}. Nu vill den 
likaledes missn\"ojde kritikern vara deras m\"astare: han kan icke vilja eller 
uppn\aa{} mera \"an bringa detta "{}andliga v\"asen"{}, massan, ur sin 
f\"orst\"amning, och "{}h\"oja"{} de blott f\"orst\"amda, d.v.s. giva dem den 
riktiga st\"allningen till revolutionsresultaten, -- han kan vara massans 
huvud , dess beslutsamme ordf\"orande. D\"arf\"or vill han ocks\aa{} "{}fylla 
den djupa klyfta, som skiljer honom fr\aa{}n m\"angden"{}. Fr\aa{}n dem, som 
"{}vilja h\"oja den undre folkklassen"{}, skiljer han sig d\"arigenom, att han 
icke blott vill l\"osa denna, utan \"aven sig sj\"alv ur 
"{}f\"orst\"amningen"{}.

Men s\"akerligen bedrager honom icke hans medvetande, n\"ar han h\aa{}ller 
massan f\"or att vara "{}teoriens naturliga motst\aa{}ndare"{} och f\"orutser, 
att "{}ju mer denna teori utvecklar sig, desto mer skall massan bliva 
kompakt"{}. Ty kritikern kan med sin \textit{f\"oruts\"attning}, 
"{}m\"anniskan"{}, varken upplysa eller tillfredsst\"alla massan. \"Ar den, 
gent emot borgarklassen, blott "{}den undre folkklassen"{}, en politiskt 
obetydande massa, s\aa{} m\aa{}ste den \"annu mera gent emot "{}m\"anniskan"{} 
bliva enbart "{}massa"{}, en m\"anskligt obetydande, ja, en om\"ansklig massa 
eller en m\"angd av om\"anniskor.

Kritikern st\"okar med allt m\"anskligt, och utg\aa{}ende fr\aa{}n den 
f\"oruts\"attning, att det m\"anskliga \"ar det sanna, arbetar han sig fram 
till sig sj\"alv, i det han bestrider det m\"anskliga \"overallt d\"ar det 
hittills blivit funnet. Han bevisar blott, att det m\"anskliga icke finns 
annorst\"ades \"an i hans huvud, men att det om\"anskliga \"ar att finna 
\"overallt. Det om\"anskliga \"ar det v\"arkliga, det allest\"ades 
f\"orhandenvarande, och kritikern uttalar -- genom att bevisa, att det "{}icke 
kan vara m\"anskligt"{} -- blott tydligt den tavtologiska satsen, att det just 
\"ar det om\"anskliga.

Men om det om\"anskliga, samtidigt som det beslutsamt v\"ade ryggen \aa{}t sig 
sj\"alv, \"aven v\"ande sig bort fr\aa{}n den st\"orande kritikern och l\"at 
honoms st\aa{}, ober\"ord och otillg\"anglig f\"or hans f\"ormaningar? "{}Du 
kallar mig det om\"anskliga, kunde jag s\"aga till honom, och jag \"ar det 
verkligen -- f\"or dig; men jag \"ar det blott emedan du st\"aller mig som 
motsats till det m\"anskliga, och jag skulle blott kunna f\"orakta mig sj\"alv 
s\aa{} l\"ange som jag l\"at beh\"arska mig av denna motsats. Jag var 
f\"oraktlig, emedan jag s\"okte mitt "{}b\"attre jag"{} utom mig; jag var det 
om\"anskliga, emedan jag dr\"omde om det "{}m\"anskliga"{}; jag liknade den 
fromme, som hungrar efter sitt "{}sanna jag"{} och st\"andigt f\"orblev en 
"{}arm syndare"{}; jag t\"ankte mig blott som en annan; jag var icke allt i 
allo, var icke -- \textit{den ende}. Men nu upph\"or jag att f\"orefalla mig 
sj\"alv som det om\"anskliga, upph\"or att m\"ata mig med m\"anniskor och 
l\aa{}ta mig m\"atas, upph\"or att erk\"anna n\aa{}gonting \"over mig och 
d\"armed -- Gud vare med er, humana kritiker! Jag har blott varit det 
om\"anskliga, men \"ar det icke l\"angre, utan det enast\aa{}ende, mig 
sj\"alv, det egoistiska, dig till f\"orskr\"ackelse. Men icke det egoistiska, 
som l\aa{}ter m\"ata sig med det m\"anskliga, humana och oegennyttiga, utan 
det egoistiska som det -- \textit{om\"atbara}"{}.

Vi ha att giva akt p\aa{} \"annu en andra sats i samma h\"afte: "{}Kritiken 
uppst\"aller inga dogmer och vill icke l\"ara k\"anna n\aa{}got annat \"an 
tingen"{}.

Kritikern r\"ades f\"or att bliva dogmatisk eller uppst\"alla dogmer. 
Naturligtvis, ty han blev ju d\"armed motsatsen till kritiker, blev 
dogmatiker, han blev nu ond, liksom han som kritiker \"ar god, eller blev 
fr\aa{}n oegennyttig till egoist o.s.v. "{}Blott ingen dogm!"{} -- det \"ar 
hans dogm. Ty kritikern som dogmatikern st\aa{}r p\aa{} samma plan -- p\aa{} 
tankens plan. Liksom den senare utg\aa{}r han st\"andigt fr\aa{}n en tanke, 
men han skiljer sig d\"ari, att han icke uppgiver, att bibeh\aa{}lla den 
principiella tanken i tankeprocessen, l\aa{}ter allts\aa{} tanken icke bliva 
stabil. Han g\"or blott tankeprocessen g\"allande gent emot den till tro 
stelnade tanken, framsteget g\"allande emot stillast\aa{}endet i tanken. Ingen 
tanke \"ar s\"aker f\"or kritiken, en\"ar denna sj\"alv \"ar tanken eller den 
t\"ankande anden.

D\"arf\"or upprepar jag, att den religi\"osa v\"arlden -- och det \"ar just 
tankarnas v\"arld -- hos kritiken n\aa{}r sin full\"andning, genom att 
t\"ankandet griper in i varje tanke, s\aa{} att ingen "{}egoistiskt"{} kan 
\"ata sig fast. Vad blev v\"al av "{}kritikens renhet"{}, t\"ankandets renhet, 
om blott en enda tanke undandroge sig tankeprocessen? D\"arav f\"orklaras det, 
att till och med kritikern h\"ar och d\"ar tyst h\aa{}nar m\"anniskans, 
m\"ansklighetens, humanitetens tanke, emedan han anar, att tanken h\"ar 
n\"armar sig dogamtisk fasthet. Men han kan dock icke uppl\"osa denna tanke 
f\"orr \"an han har funnit en -- "{}h\"ogre"{}, i vilken denna uppl\"oser sig, 
ty han r\"or sig blott med tankar. Denna h\"ogre tanke skulle kunna 
framtr\"ada som t\"ankandet eller tankeprocessen sj\"alv, d.v.s. som 
t\"ankandets eller kritikens tanke.

Tankefriheten har d\"armed i verklighetens fullbordats, andefriheten firar sin 
triumf: ty de enskilda, de "{}egoistiska"{} tankarna f\"orlora sin dogmatiska 
maktfullkomlighet. D\aa{} \aa{}terst\aa{}r ingenting annat \"an -- dogmen om 
det fria t\"ankandet eller kritiken.

Emot allt vad tankens v\"arld tillh\"or har kritiken r\"att, d.v.s. makt: den 
\"ar segrare. Kritiken och allenast kritiken "{}st\aa{}r p\aa{} tidens 
h\"ogsta punkt"{}. Fr\aa{}n tankens st\aa{}ndpunkt finns det ingen makt, som 
skulle kunna vara kritiken \"overl\"agsen; det \"ar en lust att se hur denna 
drake slukar alla andra tankemaskar. Varje mask slingrar sig visserligen, men 
kritiken krossar den i alla "{}v\"andningar"{}.

Jag \"ar ingen motst\aa{}ndare till kritiken, d.v.s. jag \"ar ingen dogmatiker 
och k\"anner mig icke tr\"affad av kritikens t\"ander varmed den krossar 
dogmatiken. Vore jag "{}dogmatiker"{}, s\aa{} uppst\"allde jag en dogm, d.v.s. 
en tanke, en id\'e, en princip, och full\"andade denna som "{}systematiker"{}, 
genom att utveckla den till ett system, till en tankebyggnad. Vore jag 
d\"aremot kritiker, en motst\aa{}ndare till dogmatikerna, s\aa{} f\"orde jag 
det fria t\"ankandets kamp mot den f\"angslade tanken, f\"orsvarade 
t\"ankandet emot det t\"ankta. Jag \"ar emellertid varken en tankes eller 
t\"ankandets champion. Ty "{}jag"{}, fr\aa{}n vilket jag utg\aa{}r, \"ar icke 
en atanke, ej h\"aller existerar jag i t\"ankandet. Hos mig, den on\"amnbare, 
s\"ondersplittras tankens, t\"ankandets och andens rike.

Kritiken \"ar de besattes kamp mot besattheten som s\aa{}dan, mot all 
besatthet, en kamp som \"ar grundat p\aa{} medvetandet om, att besatthet, 
eller, som kritikern kallar det, religi\"osa och teologiska 
f\"orh\aa{}llanden, \"overallt \"ar f\"or handen. Den vet, att man icke blott 
f\"orh\aa{}ller sig reli\"os eller troende emot gud utan \"aven s\aa{} emot 
andra id\'eer, som r\"att, stat, lag o.s.v. Kritikern erk\"anner d\"arf\"or 
besattheten \aa{}t alla h\aa{}ll. Den vill uppl\"osa tanken med t\"ankandet, 
men jag s\"ager, blott tankl\"osheten f\"orm\aa{}r r\"adda mig fr\aa{}n 
tanken. Icke t\"ankandet, utan min tankl\"oshet eller jag, den ot\"ankbare, 
obegriplige kan befria mig fr\aa{}n besattheten.

Ett ryck g\"or mig samma tj\"anst som det sorgligaste t\"ankande, en r\"akning 
av lemmarna avskakar tankens kval, ett spr\aa{}ng slungar den religi\"osa 
v\"arldens berg fr\aa{}n br\"ostet, ett jublande hurra avkastar 
\aa{}rsl\aa{}nga b\"ordor. Men den oerh\"orda betydelsen av tankl\"oshetens 
jubel kunde icke fattas i den l\aa{}nga natten av t\"ankande och tro.

"{}S\aa{} plumt och frivolt, att vilja l\"osa de sv\aa{}raste problem, de 
m\"ast omfattande uppgifter, genom att s\"onderbryta dem!"{}

Men har du uppgifter, om du icke st\"allt dig s\aa{}dana? S\aa{} l\"ange du 
st\"aller dig s\aa{}dana blir du icke fri fr\aa{}n dem. Jag har ju inget emot 
ett du t\"anker och som t\"ankande skapar tusende tankar. Men du, som st\"allt 
dig vissa uppgifter, skall du icke \aa{}ter kunna kullkatsa dem? M\aa{}ste du 
vara bunden vid dessa uppgifter, och m\aa{}ste de f\"or dig vara absoluta 
uppgifter?

F\"or att blott anf\"ora ett, s\aa{} har man avsatt regeringen d\"ari, att den 
icke f\aa{}r gripa till maktmedel emot tanken, icke till\aa{}ta polismakten 
censurera pressen, eller g\"ora en personlig strid av en litter\"ar. Liksom 
det blott g\"allde tankar, och som om man kunde f\"orh\aa{}lla sig 
oegennyttig, sj\"alvf\"ornekande och uppoffrande emot tanken! Angripa dessa 
tankar sj\"alv regeringen och uppamma s\aa{}lunda egoismen? Och uppst\"alla 
icke de t\"ankande den \textit{religi\"osa} fordran p\aa{} de angripna, att 
dessa skola \"ara t\"ankandets, id\'eernas makt? De skola h\"angivet och 
frivilligt underkasta sig, emedan t\"ankandets gudomliga makt k\"ampar p\aa{} 
fiendernas sida. Det skulle ju vara en besatthet, ett religi\"ost offer. 
Visserligen sitta de regerande sj\"alv fast i religi\"os f\aa{}ngenskap och 
f\"olja den ledande makten av en id\'e eller en tro, men de \"aro samtidigt 
oefterr\"atteliga egoister och isynnerhet \"over fienden bryter den 
tillbakah\aa{}llna egoismen l\"os: besatta av sin tro, \"aro de samtidigt 
obesatta av motst\aa{}ndarens tro, d.v.s. de \"aro motst\aa{}ndare till dessa 
egoister. Vill man g\"ora dem en f\"orebr\aa{}else, s\aa{} kunde det blott 
vara den, att de \"aro besatta av sina egna id\'eer.

Emot tanken skall ingen egoistisk makt upptr\"ada, ingen polismakt och 
liknande. S\aa{} mena de troende. Men t\"ankandet och dess tankar \"ar icke 
heliga f\"or mig, och jag f\"orsvarar ocks\aa{} \textit{mina intressen} emot 
dem. M\aa{} det vara ett of\"ornuftigt f\"orsvar; men har jag f\"orpliktelser 
mot f\"ornuftet, s\aa{} m\aa{}ste jag, liksom Abraham, bringa det mitt 
k\"araste till offer.

I t\"ankandets rike, vilket, liksom trons, \"ar himmelriket, har visserligen 
den or\"att, som brukar \textit{tankl\"ost} v\aa{}ld, precis som var och en 
har or\"att, som i k\"arlekens rike handlar k\"arleksl\"ost, eller, ehuru han 
\"ar kristen, allts\aa{} lever i k\"arlekens rike, dock handlar okristligt: i 
detta rike, som han menar sig tillh\"ora, fast han undandrager sig dess lagar, 
\"ar han en "{}syndare"{}, en "{}egoist"{}. Men han kan blott undandraga sig 
detta rikes herrav\"alde, genom att i detta rike bli \textit{f\"orbrytare}.

Resultatet blir \"aven h\"ar det, att den t\"ankandes kamp mot regeringen 
visserligen har r\"atten och makten, n\"ar han mot tankarna framf\"or andra 
tankar (regeringen f\"orstummas och har ingenting av vikt att inv\"anda), 
d\"aremot har or\"att, \"ar vanm\"aktig, s\aa{}vida han mot en personlig makt 
icke f\"orst\aa{}r att f\"ora annat \"an tankar i f\"alt (den egoistiska 
makten stoppar till munnen p\aa{} den t\"ankande). Den teoretiska kampen kan 
icke fullf\"ora segern och tankens heliga makt ligger under f\"or egoismens 
makt. Blott den egoistiska kampen, kampen som \aa{}b\aa{}da sidor f\"ores av 
egoister, bringar det hela till avg\"orande.

Men detta senare, att g\"ora t\"ankandet sj\"alv till en sak f\"or det 
egoistiska godtycket, till en sak f\"or den enskilde, s\aa{} att s\"aga till 
ett tidsf\"ordriv eller vurm, och fr\aa{}ntaga det betydelsen av "{}att vara 
sista beslutande myndighet"{}, denna tankens detronisering och vanhelgelse, 
detta j\"amnst\"allande av det tankl\"osa och det tankfulla jaget, denna 
plumpa, men v\"arliga "{}likhet"{} -- f\"orm\aa{}r kritiken icke genomf\"ora, 
emedan den sj\"alv blott \"ar t\"ankandets pr\"aster och medan den bortom 
t\"ankandet icke kan se annat \"an -- syndafloden.

Kritiken p\aa{}st\aa{}r visserligen, att exempelvis dess fria kritik skulle 
kunna segra \"over staten, men den v\"arjer sig samtidigt mot den 
f\"orebr\aa{}elsen, som g\"ores den fr\aa{}n statsregeringens sida, att den 
\"ar "{}godtycke och fr\"ackhet;"{} den menar allts\aa{}, att "{}godtycke och 
fr\"ackhet"{} icke kan segra, blott den kan det. Det \"ar snarare tv\"artom: 
staten kan blott bliva besegrad av fr\"ackt godtycke.

Det \"ar -- f\"or att sluta h\"ar -- h\"armed uppenbart, att kritikern, med 
sin nya v\"andning, icke omvandlat sig sj\"alv, utan blott "{}gottgjort en 
f\"orseelse"{}, har "{}kommit p\aa{} det klara med en sak"{}. Kritikern har 
kritiserat sig sj\"alv, eller snarare sin f\"orseelse. Ville han kritisera 
kritiken, d\aa{} m\aa{}ste han f\"orst se till om det var n\aa{}gonting med 
desss f\"oruts\"attningar.

Jag f\"or min del g\aa{}r ut fr\aa{}n en f\"oruts\"attning, n\"ar jag 
f\"oruts\"atter mig; men min f\"oruts\"attning k\"ampar icke efter sin 
full\"andning, som den "{}efter sin full\"andning k\"ampande m\"anniskan"{}, 
utan tj\"anar mig blott s\aa{}, att jag njuter och f\"ort\"ar den. Jag t\"ar 
endast p\aa{} min f\"oruts\"attning, och \"ar blott, d\aa{} jag f\"ort\"ar 
den. Men d\"arf\"or \"ar denna f\"oruts\"attning absolut ingen; ty d\aa{} jag 
\"ar den ende, s\aa{} vet jag ingenting om ett f\"oruts\"attande och 
f\"orutsatt jag (ett "{}ofullkommet"{} och "{}fullkommet"{} jag eller 
m\"anniska), utan, att jag f\"ort\"ar mig, betyder blott, att jag \"ar. Jag 
f\"oruts\"atter icke mig, emedan jag \"overhuvudtaget varje \"ogonblick 
f\"orst s\"atter eller skapar mig, och blott d\"arigenom \"ar jag, att jag 
icke \"ar f\"orutsatt, utan satt, och \aa{}andra sidan satt, blott i det 
\"ogonblick jag s\"atter mig, d.v.s. jag \"ar skapare och skapelse i ett och 
samma.

Skola de hittils f\"orekomna f\"oruts\"attningarna fullst\"andigt uppl\"osas, 
s\aa{} b\"ora de icke bliva uppl\"osta i en h\"ogre f\"oruts\"attning, d.v.s. 
i en tanke eller t\"ankandet sj\"alv, i kritiken. En uppl\"osning b\"or komma 
mig till godo, eljes h\"or den blott hemma i den r\"acka av otaliga 
uppl\"osningar, som till andras f\"ordel, exempelvis "{}m\"anniskan"{}, Gud, 
staten, den rena moralen o.s.v., f\"orklarar gamla sanningar f\"or osanningar.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\chapter[Andra delen: Jag]{\centering{\normalsize ANDRA DELEN.}\\JAG.}


Vid ing\aa{}ngen till den nyare tiden st\aa{}r 
"{}Gudam\"anniskan"{}. Blir det vid dess utg\aa{}ng, blott Gud som 
f\"orsvinner i Gudam\"anniskan, och kan Gudam\"anniskan v\"arkligen d\"o, 
n\"ar blott Gud d\"or i honom? Man har icke t\"ankt p\aa{} denna fr\aa{}ga och 
trott sig vara f\"ardig, n\"ar man i v\aa{}ra dagar f\"orde upplysningens 
v\"ark, Guds \"overvinnelse, till slutlig seger; man har icke m\"arkt, att 
m\"anniskan har d\"odat Gud, f\"or att nu bliva -- "{}ensam Gud i h\"ojden"{}. 
\textit{Det hinsidiga, som ligger utom oss}, \"ar visserligen bortsopat och 
upplysningens stora arbete fullbordat; men det \textit{hinsidiga, som \"ar i 
oss}, har blivit en ny himmel och kallar oss till f\"ornyad himlastormning: 
Gud har m\aa{}st g\"ora plats, men icke f\"or oss, utan f\"or -- m\"anniskan. 
Hur kunna ni tro att Gudam\"anniskan \"ar d\"od, innan i honom -- utom Gud -- 
ocks\aa{} m\"anniskan har d\"ott?


\chapter[I. Egenintresset]{\centering I.\\EGENINTRESSET.}

"{}T\"orstar anden efter frihet?"{} -- Ja, icke blott min ande, ocks\aa{} min 
kropp t\"orstar j\"amt efter den! N\"ar min n\"asa framf\"or det doftande 
slottsk\"oket talar om f\"or min gom vilka h\"arliga r\"atter, som bli 
tillredda d\"ar inne, s\aa{} k\"anner den sig synnerligen missn\"ojd med sitt 
torra br\"od; n\"ar mina \"ogon talar f\"or min h\aa{}rda rygg om de mjuka 
dynor, p\aa{} vilka den kunde ligga b\"attre \"an p\aa{} min sammanpr\"assade 
halm, fattas den av en rasande vrede; n\"ar -- dock, l\aa{}t oss icke l\"angre 
uppeh\aa{}lla oss vid sm\"artorna! -- Och det kallar du frihetsl\"angtan? 
Varifr\aa{}n vill du bli fri? Fr\aa{}n ditt h\aa{}rda br\"od och din 
halmb\"add? S\aa{} kasta bort det! -- Men d\"armed synes du icke vara 
betj\"anad. Du vill snarare ha friheten att njuta av h\"arliga r\"atter och 
sv\"allande b\"addar. Skola m\"anniskorna giva dig denna "{}frihet"{} -- skola 
de till\aa{}ta dig detta? Du hoppas ingenting av deras m\"anniskok\"arlek, 
emedan du vet, att de alla t\"anka som -- du: var och en \"ar sig sj\"alv 
n\"armast! Hur vill du s\aa{}ledes komma i \aa{}tnjutande av denna mat och 
denna b\"add? V\"al icke p\aa{} annat s\"att, \"an att du g\"or det till din 
egendom!

Du vill, n\"ar du t\"anker n\"armare efter, icke friheten att ha alla dessa 
sk\"ona saker, ty med friheten d\"artill har du dem \"annu icke; du vill 
v\"arkligen ha dem, vill kalla dem \textit{dina} och besitta dem, som 
\textit{din egendom}. Vad gagn har du ocks\aa{} av en frihet, om den ingenting 
inbringar? Och blev du fri fr\aa{}n allt, s\aa{} hade du \"and\aa{} icke mera: 
ty friheten \"ar inneh\aa{}llsl\"os. F\"or den som icke f\"orst\aa{}r att 
benytta sig av den, f\"or den har den inget v\"arde, denna onyttiga 
till\aa{}telse; men hur jag benyttar den, det beror p\aa{} mitt egenintresse.

Jag har ingenting att inv\"anda emot friheten, men jag \"onskar dig mer \"an 
frihet. Du m\aa{}ste icke blott vara fri fr\aa{}n det du icke vill ha, du 
m\aa{}ste ocks\aa{} \textit{hava} vad du vill; du m\aa{}ste icke allenast vara 
en "{}fri"{}, du m\aa{}ste ocks\aa{} vara "{}\"agare"{}.

Fri -- varifr\aa{}n? O, vad finns det icke f\"or mycket, som l\aa{}ter avskaka 
sig! Livegenskapens ok, herrav\"aldet, aristokratin och furstarna, beg\"arens 
och lidelsernas herrav\"alde. Ja till och med frihet fr\aa{}n den egna viljans 
herrad\"ome, egenviljans; den fullkomligaste sj\"alvf\"ornekelse \"ar ju 
ingenting annat \"an frihet, frihet fr\aa{}n sj\"alvbest\"ammelse, fr\aa{}n 
sig sj\"alv. Tr\"angtan efter frihet, som n\aa{}gonting absolut, som till 
varje pris m\aa{}ste f\"orv\"arvas, avh\"ander oss egenheten, 
sj\"alvst\"andigheten; den skapar sj\"alvf\"ornekelsen. I samma m\aa{}n jag 
blir allt friare, desto mera tv\aa{}ng upptornar sig f\"or mina \"ogon, desto 
vanm\"aktigare k\"anner jag mig. Vildens ofrie son k\"anner \"annu ingenting 
av alla de skrankor, som tr\"anga sig p\aa{} en bildad m\"anniska: han finner 
sig friare \"an den senare. I samma m\aa{}n som jag tillk\"ampar mig frihet, 
skapar jag mig nya gr\"anser och nya uppgifter. Har jag uppfunnit 
j\"arnv\"agen, s\aa{} k\"anner jag mig \aa{}ter svag, emedan jag \"annu icke, 
som f\aa{}geln, kan segla genom luften; och har jag l\"ost detta problem, vars 
dunkelhet syssels\"atter min ande, s\aa{} v\"antar mig redan otaliga andra, 
vars g\aa{}tfullhet h\"ammar mitt fram\aa{}tskridande, g\"or min fria blick 
dyster, g\"or skrankorna f\"or min frihet sm\"artsamt k\"annbara. "{}N\"ar ni 
blevo fria fr\aa{}n synd, blevo ni r\"attf\"ardighetens slavar."{} \"Ar icke 
republikanerna i sin st\"orsta frihet slavar under lagen? Hur har icke de 
sanna kristnas hj\"artan alltid l\"angtat efter "{}att bli fria"{}, hur 
sm\"aktade de icke efter att bliva l\"osta "{}fr\aa{}n jordelivets band"{}; de 
blickade efter frihetens land. ("{}Jerusalem, som \"ar d\"ar ovan, det \"ar 
det fria, det \"ar allas v\aa{}r moder"{}. Gal. 4, 26.)

Att vara fr\aa{}n n\aa{}got betyder blott: att vara obunden och l\"os. "{}Han 
\"ar fri fr\aa{}n huvudv\"ark"{} \"ar lika med: han har den icke. "{}Han \"ar 
fri fr\aa{}n denna f\"ordom"{} \"ar lika med: han har aldrig fattats av den, 
eller har kommit l\"os fr\aa{}n den. Man s\"ager ocks\aa{} sedesl\"os, 
gudl\"os o.s.v.

Frihet \"ar kristendomens l\"ara. "{}Ni, k\"ara br\"oder, \"aro kallade till 
frihet."{}\footnote{1. Petri 2, 16.} "{}Talen s\aa{} och g\"oren s\aa{}, som 
det h\"oves dem, som en g\aa{}ng skola d\"omas genom frihetens 
lag."{}\footnote{Jakobi 2, 12.}

M\aa{}ste vi m\aa{}h\"anda uppgiva friheten d\"arf\"or att den visar sig som 
ett kristligt ideal? Nej, ingenting skall g\aa{} f\"orlorat, icke h\"aller 
friheten; men ni skola bli era egna och det kunna ni icke bli blott genom 
friheten.

Vilken skillnad mellan friheten och egenheten!

Mycket kan man komma l\"os fr\aa{}n, dock icke allt. Man kan ha inre frihet 
trots slaveriets tillst\aa{}nd, man \"ar fri fr\aa{}n mycket, icke fr\aa{}n 
allt; fr\aa{}n patronens piska och befallande nycker blir man icke 
\textit{fri}. "{}Friheten finns blott i dr\"ommarnas rike!"{} Egenhet 
d\"aremot \"ar hela mitt v\"asen och varande, det \"ar jag sj\"alv. Jag \"ar 
fri fr\aa{}n det, jag har kommit loss fr\aa{}n, jag \"ar \"agare av det, som 
jag har i min \textit{makt}, eller som jag \"ar \textit{m\"aktig}. \textit{Min 
egen} \"ar jag alltid under alla omst\"andigheter, s\aa{} vitt jag har 
f\"orst\aa{}nd att ha mig och icke kastar bort mig \aa{}t andra. Jag kan i 
v\"arkligheten icke \textit{vilja} vara fri, emedan jag icke kan skapa full 
frihet. Jag kan blott \"onska det och trakta efter det, ty det f\"orblir ett 
ideal, ett sp\"oke. V\"arklighetens fj\"attrar sk\"ara varje \"ogonblick djupa 
m\"arken i mitt k\"ott. Men \textit{min egen} f\"orblir jag. Bortgiven till en 
h\"arskare, som livegen, t\"anker jag blott p\aa{} mig och min f\"ordel: hans 
slag tr\"affar mig visserligen, jag \"ar icke fri fr\aa{}n dem. Men jag 
t\aa{}l dem blott till \textit{min egen nytta}, kanh\"anda f\"or att g\"ora 
honom s\"aker och bedraga honom med ett sken av t\aa{}lamod, eller ocks\aa{} 
f\"or att icke genom motst\aa{}nd \aa{}draga mig mera vrede. Men d\aa{} jag 
st\"andigt har mig och min egennytta f\"or \"ogonen, s\aa{} f\aa{}ngar jag 
n\"asta goda tillf\"alle i flykten till att krossa slav\"agaren. Att jag 
d\aa{} blir fri fr\aa{}n honom och hans piska, \"ar blott en f\"oljd av min 
f\"orra egoism. Man s\"ager nu m\"ojligen: jag kan ocks\aa{} vara "{}fri"{} 
under slaveriets tillst\aa{}nd, n\"amligen "{}i sig"{}, "{}inre"{} frihet. Men 
att vara fri "{}i sig"{} \"ar icke "{}v\"arkligt fri"{} och "{}inre"{} icke 
"{}yttre"{} frihet. Egen, \textit{min egen}, var jag d\"aremot helt och 
h\aa{}llet, b\aa{}de inre och yttre. Min kropp \"ar icke "{}fri"{} fr\aa{}n 
tortyren och gisselslagen under en grym patrons herrav\"alde, men det \"ar 
\textit{mina} lemmar, som suckar under tortyren, \textit{min} feber h\"arjar 
under slagen, och \textit{jag} suckar emedan \textit{min} kropp suckar. Att 
jag suckade och darrade, bevisar, att jag \"annu \"ar mig, att jag \"annu \"ar 
min egen. Mina \textit{ben} \"aro icke "{}fria"{} fr\aa{}n prygeln, men det 
\"ar \textit{mina} ben, som icke kunna ryckas fr\aa{}n mig. Han m\aa{} slita 
dem av mig och se till om han \"annu har mina ben! Han har ingenting annat i 
handen \"an -- kadavren av mina ben, som nu lika litet \"aro mina ben, som en 
d\"od hund \"annu \"ar en hund; en hund har ett pulserande hj\"arta, en s\aa{} 
kallad d\"od hund har inget och d\"arf\"or \"ar han icke l\"angre hund.

Menar man, att en slav dock kan vara fri i sitt inre, s\aa{} s\"ager man i 
v\"arkligheten blott det obestridbaraste och trivialaste. Ty vem vill v\"al 
p\aa{}st\aa{}, att n\aa{}gon som h\"alst m\"anniska \"ar utan all frihet? Om 
jag \"ar \"ogontj\"anare, kan jag d\"arf\"or icke vara fri fr\aa{}n otaliga 
ting, t.ex. tron p\aa{} Zeus, \"aregirighet och dylikt? Varf\"or skulle 
s\aa{}ledes icke en piskad slav ocks\aa{} ha inre frihet fr\aa{}n okristligt 
sinne, fr\aa{}n hat o.s.v.? Han \"ar d\aa{} just "{}kristligt fri"{}, \"ar 
l\"os fr\aa{}n det okristliga; men \"ar han absolut fri fr\aa{}n allt, t.ex. 
fr\aa{}n kristliga vanor eller fysisk sm\"arta o.s.v.?

Allt detta synes emellertid mera vara sagt mot namnet \"an mot saken. Men \"ar 
namnet likgiltigt, och har icke alltid ett ord entusiasmerat m\"anniskorna och 
-- bed\aa{}rat dem? Emellan frihet och egenhet ligger dock \"an \"annu djupare 
klyfta \"an blott skillnaden i ord.

Hela v\"arlden fordrar frihet, alla l\"angta efter "{}frihetens rike"{}. 
Berusande, sk\"ona dr\"om om det blomstrande frihetens rike, om ett "{}fritt 
m\"anniskosl\"akte"{}! Vem har icke dr\"omt den dr\"ommen? M\"anniskorna skola 
vara fullt fria, fullst\"andigt fria, fria fr\aa{}n allt tv\aa{}ng! Fr\aa{}n 
allt tv\aa{}ng? Skola de aldrig mera ut\"ova tv\aa{}ng mot sig sj\"alv? "{}Ja 
v\"al! men det \"ar ju inget tv\aa{}ng!"{} N\aa{} v\"al, s\aa{} skola de vara 
fira fr\aa{}n religi\"os tro, fr\aa{}n sedlighetens str\"anga plikter, 
fr\aa{}n lagens ob\"ojliga str\"anghet, fr\aa{}n -- "{}Vilket fruktansv\"art 
missf\"orst\aa{}nd?"{} N\aa{} \textit{varifr\aa{}n} skola de d\aa{} vara fria, 
och varifr\aa{}n icke?

Den sk\"ona dr\"ommen \"ar f\"orbi, uppvaknad gnider man de halv\"oppnade 
\"ogonen och stirrar p\aa{} den prosaiska fr\aa{}garen. "{}Varifr\aa{}n 
m\"anniskorna skola vara fria?"{} -- Fr\aa{}n den blinda tron! ropar den ene. 
Prat, all tro \"ar blind tro! ropar den andre. De m\aa{}ste vara fria fr\aa{}n 
all tro. -- Nej, nej, f\"or Guds skull! -- forts\"atter den f\"orste, -- kasta 
icke all tro fr\aa{}n er, ty d\aa{} kommer det brutala v\aa{}ldet att 
triumfera. Vi m\aa{}ste ha republik och bli fria fr\aa{}n de befallande 
herrarna, menar en tredje. D\"armed \"ar ingen hulpen, s\"ager en fj\"arde. Vi 
f\aa{}r d\aa{} blott en ny herre, en "{}h\"arskande majoritet"{}; l\aa{}t oss 
h\"allre befria oss fr\aa{}n den f\"orskr\"ackliga olikheten. -- Osaliga 
likhet, skall jag redan \aa{}ter h\"ora ditt p\"obelvr\aa{}l! Hur vackert hade 
jag icke dr\"omt om ett frihetens paradis och -- vilken fr\"ackhet och 
tygell\"oshet upph\"aver icke nu sitt vilda skri! S\aa{} klagar den f\"orste 
och springer upp f\"or att gripa till sv\"ardet mot den "{}m\aa{}ttl\"osa 
friheten"{}. Snart h\"ora vi icke mera \"an de oeniga frihetsdr\"ommarnas 
vapenskrammel.

Frihetskravet har alltid lupit ut i fordringen av en best\"amd frihet, t.ex. 
trosfrihet, d.v.s. den troende m\"anniskan ville bliva fri och oavh\"angig. 
Varifr\aa{}n? Fr\aa{}n tron? Nej! fr\aa{}n trons inkvisitorer. P\aa{} samma 
s\"att nu med "{}politisk eller borgerlig"{} frihet. Borgaren vill vara fri, 
icke fr\aa{}n borgard\"omet, utan fr\aa{}n \"ambetsmannav\"aldet, 
furstegodtycke, o.s.v. Furst Metternich sade sig en g\aa{}ng ha funnit "{}en 
v\"ag, som var \"agnad att f\"or all framtid leda in p\aa{} den \"akta 
frihetens stig"{}. Greven av Provence flydde vid samma tid fr\aa{}n Frankrike, 
d\aa{} det artade sig till att bliva ett "{}frihetens rike"{} och sade: "{}Min 
f\aa{}ngenskap blev mig odr\"aglig, jag hade blott en lidelse: tr\"angtan 
efter -- \textit{frihet}. Jag t\"ankte blott p\aa{} den."{}

Kravet p\aa{} en \textit{best\"amd} frihet innesluter alltid avsikten p\aa{} 
ett nytt \textit{herrad\"ome}; exempelvis d\aa{} revolutionen "{}kunde giva 
sina f\"orsvarare den upph\"ojda k\"anslan av, att de k\"ampade f\"or 
friheten"{}, d\aa{} de i v\"arkligheten blott k\"ampade f\"or en best\"amd 
frihet, d\"arf\"or f\"or ett nytt \textit{herrav\"alde}, lagens herrav\"alde.

Frihet vill ni alla; ni vill \textit{friheten}. Varf\"or schackrar ni d\aa{} 
om en mer eller mindre? Friheten kan blott vara hela friheten; ett stycke 
frihet \"ar icke \textit{friheten}. Ni tvivlar p\aa{}, att hela friheten, 
friheten f\"or alla, st\aa{}r att vinna; ja ni h\aa{}lla det f\"or vansinne, 
att blott \"onska det? -- N\aa{} s\aa{} sluta upp med att jaga efter fantomet 
och anv\"and edra krafter p\aa{} n\aa{}got b\"attre \"an p\aa{} det -- 
\textit{oupphinneliga}!"{}

"{}Ja, men det finns ingenting b\"attre \"an friheten!"{}

Vad hade ni d\aa{}, om ni hade friheten, den fullkomliga friheten? Ty om edra 
s\"onderbrutna stycken av frihet, vill jag icke tala. D\aa{} vore ni l\"osta 
fr\aa{}n allt, som generar er, och det funnes v\"al ingenting mera i livet, 
som en enda g\aa{}ng kunde genera er och falla er obekv\"amt. Och f\"or vems 
skull ville ni komma loss? V\"al f\"or \textit{er skull}, f\"or att ingenting 
skulle st\aa{} hindrande i v\"agen. Men om det fanns n\aa{}gonting, som icke 
vore er obekv\"amt, utan tv\"artom ganska angen\"amt, exempelvis er \"alskades 
blida men \textit{oemotst\aa{}ndligt bjudande} blick -- d\aa{} skulle ni icke 
vilja vara fri och komma l\"os fr\aa{}n den. Varf\"or icke? \AA{}terigen f\"or 
\textit{er egen skull}! \textit{Er sj\"alv} tar ni s\aa{}ledes till m\aa{}tt 
och domare \"over allting. Ni l\aa{}ter g\"arna friheten l\"opa om ofriheten, 
den "{}sk\"ona k\"arleks\textit{tj\"ansten}"{}, behagar er; och ni \aa{}tertar 
er frihet, om den b\"orjar att behaga er b\"attre, f\"orutsatt -- vilket h\"ar 
icke \"ar v\"asentligt -- att ni icke av andra orsaker (t.ex. religi\"osa) 
r\"ades f\"or ett s\aa{}dant \aa{}tertagande.

Varf\"or vill ni nu icke fatta mod och helt och h\aa{}llet g\"ora er till 
medelpunkt och huvudsak? Varf\"or fika efter den dr\"omda friheten? \"Ar ni er 
dr\"om? Tag icke i fr\"amsta rummet h\"ansyn till era dr\"ommar, era 
f\"orest\"allningar, era tankar, ty de \"aro alla "{}tomma teorier"{}. 
Fr\aa{}ga er sj\"alv och fr\aa{}ga efter er sj\"alv -- d\"ar \"ar 
\textit{praktiskt}, och ni vilja ju g\"arna vara "{}praktiska"{}. Men i det 
st\"allet springer den ene och fr\aa{}gar efter vad hans gud (naturligtvis det 
han t\"anker sig, som gud) skall s\"aga, och en annan vad hans sedliga 
k\"ansla, hans samvete, hans pliktk\"ansla menar om saken, medan en tredje 
t\"anker p\aa{} vad m\"anniskorna skola s\"aga d\"arom, -- och n\"ar s\aa{} 
var och en har fr\aa{}gat sin gud (m\"anniskorna \"aro en s\aa{} lika god, ja 
\"an kompaktare gud, \"an den \"overnaturliga och inbillade: \textit{vox 
populi, vox dei}), s\aa{} foga de sig i sin herres vilja och h\"or icke 
l\"angre p\aa{}, vad de sj\"alva kunde ha lust att g\"ora och s\"aga.

V\"and er h\"allre till er sj\"alv \"an till era gudar eller avgudar. Bringa 
fram i dagen, vad som finnes inom er, uppenbara er sj\"alv.

Hur den enskilde blott handlar ut fr\aa{}n sig sj\"alv och icke fr\aa{}gar 
efter n\aa{}gonting annat, det ha de kristna uppenbarat i "{}Gud"{}. Han 
handlar, "{}som det behagar honom"{}. Och den d\aa{}raktiga m\"anniskan, som 
kunde handla p\aa{} samma s\"att, skall i st\"allet handla, som det "{}behagar 
Gud"{}. -- S\"ager man, att \"aven Gud handlar efter eviga lagar, s\aa{} 
passar detta ocks\aa{} in p\aa{} mig, d\aa{} ocks\aa{} jag icke kan g\aa{} 
utom mig sj\"alv, utan har min lag i hela min natur, d.v.s. i mig sj\"alv.

Men man beh\"over blott mana er, att vara er sj\"alv, f\"or att strax bringa 
er till f\"ortvivlan. "{}Vad \"ar jag?"{} -- fr\aa{}gar sig en var av er. En 
avgrund av regel- och lagl\"osa drifter, beg\"ar, \"onskningar, lidelser; ett 
kaos utan ljus och ledstj\"arna! Hur skall jag blott kunna fr\aa{}ga 
\textit{mig} och erh\aa{}lla ett riktigt svar, om jag icke tar h\"ansyn till 
Guds bud eller till plikterna, som moralen f\"oreskriver, icke h\"ansyn till 
f\"ornuftets st\"amma, vilken under historiens lopp, efter bittra 
erfarenheter, upph\"ojt det b\"asta till lag? Mina lidelser skulle r\aa{}da 
mig till det m\"ast vansinniga. -- P\aa{} detta s\"att h\aa{}ller en var sig 
sj\"alv f\"or -- \textit{dj\"avulen}; ty om han, obekymrad om religionen, 
blott h\"oll sig f\"or ett djur, s\aa{} skulle han l\"att finna, att djuret, 
som dock blott f\"oljer sina drifter (och sitt f\"orst\aa{}nd), icke drives 
till "{}vansinnigheter"{}, utan handlar fullt riktigt. Blott vanan att t\"anka 
religi\"ost har s\aa{} fullst\"andigt f\aa{}ngat v\aa{}r sj\"al, att vi -- 
avskr\"ackas f\"or \textit{oss sj\"alva}, v\aa{}r nakenhet och naturlighet. 
Denna vana har till den grad f\"ornedrat oss, att vi h\aa{}lla oss f\"or 
\"arftliga syndare och f\"odda dj\"avlar. Naturligtvis faller er genast in, 
att er kallelse bjuder er att g\"ora det "{}goda"{}, det "{}sedliga"{}, det 
"{}r\"atta"{}. Men hur kan nu den r\"atta st\"amman tala i er, n\"ar ni 
fr\aa{}gar er, vad ni skola g\"ora; den st\"amma som visar v\"agen till det 
goda, r\"atta, sanna o.s.v.? Hur kan Gud och Satan komma \"overens?

Men vad skulle ni t\"anka om n\aa{}gon svarade er: "{}Att man skall h\"ora 
p\aa{} Gud, samvetet, plikten, lagen o.s.v. \"ar floskler, bl\aa{} dunster med 
vilka man fullproppat era hj\"artan och hj\"arnor och gjort er f\"orryckta"{}? 
Och om han fr\aa{}gade er, huru ni s\aa{} s\"akert veta, att naturens st\"amma 
\"ar en f\"orf\"orerska? Och om han till och med uppmuntrade er till att 
v\"anda saken om och just anse Guds och samvetets r\"ost f\"or 
dj\"avulsv\"ark? S\aa{}dana syndfulla m\"anniskor finns det. Hur skulle ni 
f\"orfara d\aa{}? Ni kunna icke \aa{}beropa er p\aa{} era pr\"aster, 
f\"or\"aldrar och goda m\"anniskor, ty de bli av denne osalige betecknade som 
edra f\"orf\"orare, som de v\"arkliga ungdomsf\"orf\"orarna och 
ungdomsf\"ord\"arvarna, som flitigt uts\aa{} sj\"alvf\"oraktets och 
gudsf\"orh\"arligandets ogr\"as, smutsar de ungas hj\"artan och f\"ordummar 
deras hj\"arnor.

Men denne osalige g\aa{}r vidare och fr\aa{}gar: "{}F\"or vems skull bekymrar 
ni er om Guds och andras bud? Ni mena v\"al icke, att detta blott sker av iver 
att tj\"ana Gud? Nej, ni g\"ora det f\"or \textit{er egen skull}."{} -- 
Allts\aa{} \"aro \textit{ni} huvudsaken \"aven h\"ar och en var m\aa{}ste 
s\"aga sig: Jag \"ar allt f\"or mig och jag g\"or allt \textit{f\"or min 
skull}. Blev det n\aa{}gon g\aa{}ng klart f\"or er, att Gud, buden o.s.v. 
blott skadade er, att de f\"orkrympte och f\"ord\"arvade er, s\aa{} skulle ni 
s\"akert kasta dem ifr\aa{}n er, liksom de kristna en g\aa{}ng f\"ord\"omde 
Apollo och Minerva och den hedniska moralen. De st\"allde visserligen Kristus 
och d\"arefter Maria, s\aa{}v\"al som en kristen moral, i dess st\"alle, men 
de gjorde det f\"or sina sj\"alars fr\"alsnings skull, allts\aa{} av egoism 
och egenintresse.

Och denna egoism, detta egenintresse, var det, genom vilket ni blevo 
\textit{fria} och l\"osta fr\aa{}n den gamla gudav\"arlden. Egenintresset 
skapade en ny \textit{frihet}; ty egenintresset \"ar skaparen av allt, liksom 
genialiteten (en best\"amd egenhet), som alltid \"ar originalitet, l\"ange 
varit ansedd som skaparen av nya v\"arldshistoriska produkter.

Men uppst\"all d\aa{} era fordringar, s\aa{} att det en g\aa{}ng kan bli 
allvar med er "{}frihet"{}. Vem \"ar det som skall bli fri? Du, jag, vi. Fri 
varifr\aa{}n? Fr\aa{}n allt, som icke \"ar du, icke \"ar jag, icke \"ar vi. 
Jag \"ar allts\aa{} den k\"arna, som skall befrias fr\aa{}n alla 
tillsn\"orande omh\"oljen och skal. Vad \aa{}terst\aa{}r d\aa{}, om jag blir 
befriad fr\aa{}n allt, som icke \"ar jag? Blott jag och ingenting annat \"an 
jag. Men detta jag, har friheten ingenting att bjuda. Vad som nu skall ske, 
sedan jag blivit fri, det talar icke friheten om, liksom v\aa{}ra regeringar, 
som blott l\"ossl\"appa de h\"aktade efter utst\aa{}ndet f\"angelsestraff och 
st\"ota ut dem i ett hj\"alpl\"ost tillst\aa{}nd.

Men d\aa{} nu friheten dock efterstr\"avas, jaget till behag, varf\"or d\aa{} 
icke g\"ora detta jag sj\"alv till b\"orjan, mitten och slutet? \"Ar icke jag 
mera v\"ard \"an friheten? \"Ar det icke jag, som g\"or mig sj\"alv fri; \"ar 
jag d\aa{} icke den fr\"amste? \"Aven som ofri, slagen i tusen fj\"attrar, 
s\aa{} \"ar jag \"and\aa{}; och icke blott i framtiden som en f\"orhoppning, 
s\aa{}som friheten, utan \"aven som den uslaste slav -- existerar jag dock.

Bet\"ank detta v\"al och besluta er f\"or, om ni p\aa{} er fana skola skriva 
dr\"ommen om "{}frihet"{} eller "{}egoismens"{} och "{}egenintressets"{} 
beslutsamhet. "{}Friheten"{} v\"acker er \textit{vrede} mot allt, som ni icke 
\"ar; "{}egoismen"{} kallar er till gl\"adje \"over er sj\"alv, till 
sj\"alvnjutning. "{}Friheten"{} \"ar och f\"orblir en \textit{l\"angtan}, en 
romantisk klagol\aa{}t, ett kristligt \textit{hopp} p\aa{} hinsidighet och 
framtid; egenintresset \"ar en v\"arklighet, som \textit{av sig sj\"alv} 
skaffar undan just s\aa{} mycken ofrihet, som ligger hindrande f\"or den egna 
v\"agen. Det som icke st\"or er, skulle ni icke vilja komma l\"os fr\aa{}n, 
och om det b\"orjar st\"ora er, s\aa{} vet ni, att "{}ni m\aa{}ste mera lyda 
er sj\"alv, \"an m\"anniskor"{}.

Friheten l\"ar blott: g\"or er fri, g\"or er l\"os fr\aa{}n alla fj\"attrar; 
den l\"ar er icke vad ni sj\"alv \"ar. Fri, fri! S\aa{} d\aa{}na dess 
l\"osenord, och beg\"arligt f\"oljande dess rop, bliva ni till och med fria 
fr\aa{}n er sj\"alv, "{}f\"orneka er sj\"alv"{}. Egenintresset ropar er 
emellertid tillbaka till er sj\"alv och s\"ager: "{}kom till dig sj\"alv!"{} 
Under frihetens egid, bli ni befriade fr\aa{}n mycket, men st\"andigt \"ar det 
n\aa{}got nytt som trycker er: "{}den onde har ni blivit fri fr\aa{}n, men det 
onda \"ar kvar"{}. \"Aro ni er sj\"alva, s\aa{} \"aro ni l\"osta fr\aa{}n 
allt, och det som \"annu h\"aftar vid er, har ni antaget, det \"ar ert val och 
ert godtycke. Den sj\"alvst\"andiga \"ar den \textit{f\"odde frie}; den frie 
d\"aremot, \"ar blott den frihetsl\"angtande, dr\"ommaren och sv\"armaren.

Den f\"orre \"ar \textit{ursprungligt fri}, emedan han icke erk\"anner 
n\aa{}got annat \"an sig sj\"alv; han beh\"over icke f\"orst befria sig, 
emedan han p\aa{} f\"orhand f\"orkastar allting utom sig, emedan han icke 
s\"atter n\aa{}gonting h\"ogre \"an sig, icke skattar n\aa{}gonting h\"ogre, 
kort sagt, emedan han utg\aa{}r fr\aa{}n sig och kommer tillbaka till sig. 
F\aa{}ngen i barnslig respekt, arbetar han likv\"al redan p\aa{} att "{}befria 
sig"{} d\"arifr\aa{}n. Egenintresset arbetar i den lille egoisten och skaffar 
honom den beg\"arda -- friheten.

\AA{}rtusenden av kultur har f\"ordolt f\"or er vad ni \"aro, har skapat den 
tron hos er, att ni icke \"aro skapade till egoister utan till idealister 
("{}goda m\"anniskor"{}). Skaka bort denna tro! S\"ok icke friheten i 
sj\"alvf\"ornekelsen, som just ber\"ovar er ert eget jag, utan s\"ok 
\textit{er sj\"alv}, bliv egoister, bliv var och en av eder ett 
\textit{allsm\"aktigt jag}. Eller tydligare: erk\"ann blott er sj\"alv, 
erk\"ann blott vad ni v\"arkligen \"aro, och l\aa{}t era hycklade str\"avanden 
fara, er d\aa{}raktiga l\"angtan, att vara n\aa{}got annat \"an ni \"aro. Jag 
kallar det hyckleri, emedan ni dock f\"orblivit egoister under alla dessa 
\aa{}rtusenden, men sovande, sj\"alvbedragande, f\"orryckta egoister, ni 
heatontimorumenen, ni sj\"alvpl\aa{}gare! Ingen religion har \"annu kunnat 
undvara l\"often och lockelser, m\aa{} de sedan utlovas h\"ar nere 
("{}l\aa{}ngt liv"{} o.s.v.) eller i ett liv efter detta; ty m\"anniskan \"ar 
alltid beg\"arlig efter l\"onen och g\"or ingenting utan vederlag. Men de, som 
"{}g\"ora det goda f\"or det godas skull"{}, utan utsikt till bel\"oning? Som 
om icke bel\"oningen skulle finnas i den tillfredsst\"allelse de k\"anna! 
\"Aven religionen \"ar allts\aa{} grundad p\aa{} v\aa{}r egosim, och 
religionen -- utnyttjar den; r\"aknande p\aa{} v\aa{}ra beg\"ar, kv\"aver den 
m\aa{}nga av dem f\"or det enas skull. H\"ar skapas den \textit{bedragna} 
egoismens f\"oreteelse, d\aa{} jag icke tillfredsst\"aller mig, utan ett av 
mina beg\"ar, exempelvis lycksalighetsdriften. Religionen lovar mig det -- 
"{}h\"ogsta goda"{}; f\"or att vinna detta, ger jag icke l\"angre akt p\aa{} 
mina andra beg\"ar och m\"attar dem icke l\"angre. -- Allt ert g\"orande och 
l\aa{}tande \"ar otillst\aa{}dd, hemlig och f\"orstucken egoism. Men emedan 
den \"ar egoism, som ni icke vilja tillst\aa{} f\"or er sj\"alv, som ni 
d\"olja f\"or er sj\"alv, allts\aa{} icke \"oppet erk\"anna, s\aa{} \"ar den 
d\"armed ocks\aa{} omedveten egoism och d\"arf\"or \textit{icke egoism}, utan 
slaveri, tj\"anst, sj\"alvf\"ornekelse; ni \"aro egoister och ni \"aro det 
\"and\aa{} icke, d\"arf\"or att ni f\"orneka egoismen. D\"ar ni m\"ast synes 
vara det, d\"ar har ni tilldelat ordet "{}egoist"{} -- avsky och f\"orakt.

Jag skyddar min frihet mot v\"arlden i samma grad, som jag g\"or v\"arlden 
till min, d.v.s. "{}vinner och intager"{} v\"arlden f\"or mig, m\aa{} det vara 
genom vilken makt som h\"alst, genom \"overtalning, b\"on, den kategoriska 
fordringen, ja m\aa{} det s\aa{} vara genom hyckleri, bedr\"ageri, o.s.v.; ty 
de medel jag d\"artill brukar, r\"atta sig efter vad jag \"ar. \"Ar jag svag, 
s\aa{} har jag blott svaga medel, som de n\"amnda, som dock f\"or en stor del 
\"aro goda nog. Dessutom ser bedr\"ageri, hyckleri, l\"ogn, s\"amre ut \"an de 
\"aro. Vem skulle icke ha bedragit polisen och lagen, vem skulle icke ha 
m\"ott r\"attstj\"anaren med en min av \"arbar lojalitet, om det g\"allt att 
d\"olja en beg\aa{}ngen olaglighet o.s.v.? Den som icke gjort detta, hade 
l\aa{}tit \"ova v\aa{}ld mot sig; han var av samvete en svag stackare. Jag 
vet, att min frihet \"ar begr\"ansad redan d\"arigenom, att jag icke kan 
s\"atta min vilja igenom hos en annan, m\aa{} s\aa{} denne vara en viljel\"os, 
ex. ett b\"arg, eller en med vilja, ex. en regering, en individ o.s.v. Jag 
f\"ornekar mitt egenintresse om jag uppgiver mig sj\"alv, gent emot en annan, 
d.v.s. giver efter, avst\aa{}r, giver mig, allts\aa{} genom 
\textit{underkastelse}, \textit{dagtingan}. Men det \"ar n\aa{}got annat, om 
jag uppgiver mitt hittillsvarande f\"orfaringss\"att, om det icke f\"or till 
m\aa{}let. Ett b\"arg, som st\aa{}r i v\"agen f\"or mig g\aa{}r jag runt 
\"anda till dess jag har krut nog f\"or att spr\"anga bort det; ett folks lag 
kringg\aa{}r jag, tills jag \"ar stark nog att st\"orta lagen. Skall v\"al 
m\aa{}nen vara helig f\"or mig, vara en Astarte, d\"arf\"or att jag icke kan 
ta den? Om jag blott kunde ta dig, s\aa{} tog jag dig s\"akerligen, och finner 
jag blott ett medel att komma upp till dig, s\aa{} skulle du icke skr\"amma 
mig. Du obegriplige, du skall blott bli obegriplig f\"or mig, tills jag har 
f\aa{}tt makt att f\"orst\aa{} dig, att kalla dig min\textit{ egen}. Jag 
uppgiver icke mig f\"or dig, utan avv\"antar blott min tid. N\"ojer jag mig 
ocks\aa{} f\"or tillf\"allet med att kunna anm\"arka n\aa{}got mot dig, s\aa{} 
har jag dig dock i minnet.

Starka m\"anniskor ha alltid handlat s\aa{}. N\"ar de "{}undergivna"{} 
upph\"ojt en obetvingad makt till sin h\"arskare och tillbett den och fordrat, 
att alla skulle b\"oja kn\"a f\"or den, s\aa{} har det alltid kommit ett 
s\aa{}dant naturbarn, som icke ville underkasta sig, och jagade den tillbedda 
makten fr\aa{}n Olympen. Han tillropade den dalande solen sitt: stanna! och 
l\"at jorden rotera; de underd\aa{}niga m\aa{}ste finna sig d\"ari; han lade 
yxan till den heliga eken och de "{}underd\aa{}niga"{} f\"orstummades \"over 
att ingen himmelsk eld f\"ort\"arde honom; han kastade p\aa{}ven fr\aa{}n 
peterstolen och de "{}underd\aa{}niga"{} kunde icke hindra det; han river ned 
gesch\"aftet med Guds n\aa{}d och de "{}underd\aa{}niga"{} skriar utan 
resultat f\"or att slutligen tystna.

Min frihet blir f\"orst d\aa{} fullkommen, n\"ar hon \"ar min -- makt; men 
d\"armed upph\"or jag att blott vara en fri och blir en \"agare. Varf\"or \"ar 
folkens frihet ett "{}tomt ord"{}? Emedan folken icke har n\aa{}gon makt! Med 
en fl\"akt av min levande ande bl\aa{}ser jag omkull nationen, antingen jag 
\"ar en Nero, en kinesisk k\"ajsare eller en fattig skriftst\"allare. Varf\"or 
l\"angtar de t\ldots{}\footnote{tyska -- detta ord censurerades i denna upplaga.} 
kamrarna f\"org\"aves efter frihet och skolm\"astras av ministrarna? Emedan de 
icke \"ar n\aa{}gra "{}m\"aktiga"{}! Makten \"ar en sk\"on sak och anv\"andbar 
till m\aa{}nga ting, ty "{}man kommer l\"angre med en handfull makt \"an med 
en s\"ack full med r\"att"{}. Ni l\"angta efter friheten? Ni d\aa{}rar! Tag 
makten, s\aa{} kommer friheten av sig sj\"alv. Den, som har makten, 
"{}st\aa{}r \"over lagen"{}. Hur smakar er denna utsikt, ni "{}laglydiga"{} 
m\"anniskor? Men ni har ju ingen smak!

Runt om oss skallar h\"ogt ropet p\aa{} "{}frihet"{}. Men k\"anner och 
f\"orst\aa{}r man d\aa{} icke vad en sk\"ankt och oktrojerad frihet betyder? 
Man f\"orst\aa{}r icke i ordets hela vidd, att all frihet v\"asentligast \"ar 
-- sj\"alvbefrielse, d.v.s. att jag blott kan ha s\aa{} stor frihet, som jag 
f\"orskaffar mig med mitt egenintresse. Vad nyttar det f\aa{}ret, att ingen 
f\"ornekar det r\"att att tala? Det forts\"atter \"and\aa{} att br\"aka. Giv 
en troende muhamedan, en jude eller kristen till\aa{}telse att s\"aga vad han 
vill; han skall \"and\aa{} blott prata bornerade saker. Om d\"aremot vissa 
andra ber\"ova er tal- och h\"orfrihet, s\aa{} f\"orst\aa{} de sig ganska 
v\"al p\aa{} sin tillf\"alliga f\"ordel, en\"ar ni m\"ojligen skulle kunna 
s\"aga och h\"ora n\aa{}got, som kunde misskreditera dem.

N\"ar de \"and\aa{} giva er frihet, s\aa{} \"aro de sk\"almar, som giva mer 
\"an de ha. De giva er n\"amligen icke av sina egna utan av stulna varor, giva 
er er egen frihet, den frihet som ni sj\"alv m\aa{}ste taga; och de giva er 
den ocks\aa{} blott f\"or att ni icke skola ta den och d\"arefter st\"alla 
tjuvarna och bedragarna till ansvar. I sin slughet veta de mycket v\"al, att 
den givna (oktrojerade) friheten egentligen icke \"ar n\aa{}gon frihet, en\"ar 
blott den frihet man \textit{tar} sig, allts\aa{} egoistens frihet, kan g\aa{} 
f\"or fulla segel. Den sk\"ankta friheten stryker genast seglen, s\aa{} snart 
som storm eller vindstilla intr\"ader; den b\"ar endast f\"or en m\aa{}ttlig 
vind.

H\"ar ligger skillnaden mellan sj\"alvbefrielsen och emancipationen 
(frigivelsen). Den, som i v\aa{}ra dagar "{}st\aa{}r i opposition"{}, suckar 
och skriker p\aa{} "{}frigivelse"{}. Furstarna skola f\"orklara sina folk som 
myndiga, d.v.s. emancipera dem! Betrakta er som myndiga, s\aa{} \"aro ni det 
utan myndighetsf\"orklaring; och betrakta ni er icke som myndiga, s\aa{} \"aro 
ni det icke v\"arda och bli heller icke myndiga genom en 
myndighetsf\"orklaring. De myndiga grekerna jagade bort sina tyranner, och den 
myndige sonen g\"or sig oberoende av sin fader. Hade de f\"orra v\"antat tills 
deras tyranner n\aa{}digast beviljat dem friheten, s\aa{} hade de f\aa{}tt 
v\"anta l\"ange. En son, som icke vill bli myndig, kastar en f\"orst\aa{}ndig 
fader ur huset och beh\aa{}ller huset f\"or sig sj\"alv; narren sker blott 
r\"att.

Den frigivne \"ar ingenting annat \"an en frisl\"appt, en \textit{libertinus}, 
en hund, som sl\"apar med sig ett stycke ketting; han \"ar en ofri i frihetens 
infattning, en \aa{}sna i lejonhud. Emanciperade judar \"aro i intet avseende 
f\"orb\"attrade i sig, utan blott mindre extrema som judar; fast den som g\"or 
sig mindre extrem visserligen \"ar mer \"an en kyrklig kristen, en\"ar denne 
icke f\"orm\aa{}r vara detta utan inkonsekvens, s\aa{} \"ar och f\"orblir 
juden \"and\aa{} alltid jude, om han \"ar emanciperade eller icke emanciperad; 
den som icke har befriat sig sj\"alv \"ar just en -- emanciperad.

Det har redan blivit talat om egennytta och oegennytta. Frihetsv\"annerna rasa 
mot egennyttan, emedan de, i sitt religi\"osa frihetsstr\"avande, icke kunna 
befria sig fr\aa{}n den upph\"ojda "{}sj\"alvf\"ornekelsen"{}. Liberalernas 
vrede g\"aller egoismen, ty en egoist bekymrar sig ju aldrig om en sak f\"or 
sakens skull, utan f\"or sin egen skull: saken m\aa{}ste tj\"ana honom. Det 
\"ar egoistiskt, att icke tillskriva en sak ett eget eller "{}absolut"{} 
v\"arde, utan s\"oka dess v\"arde i mig. Som det vederv\"ardigaste exempel 
p\aa{} egoistiskt uppf\"orande, h\"or man ofta framh\aa{}llas det s\aa{} 
vanliga br\"odstudiet, emedan det blottar det sk\"andligaste vanhelgande av 
vetenskapen; men vad skall v\"al vetenskapen vara till om icke f\"or att 
brukas? Om n\aa{}gon icke skulle f\"orst\aa{} att bruka den b\"attre \"an till 
br\"odf\"orv\"arv, s\aa{} \"ar hans egoism visserligen en inskr\"ankt 
s\aa{}dan, emedan den egoistens makt \"ar inskr\"ankt, men det egoistiska 
d\"arvid, och vanhelgandet av vetenskapen, kan blott en besatt tadla.

Emedan kristendomen, urst\aa{}ndsatt att giva den enskilde betydelse som den 
ende, blott betraktande honom som en beroende, egentligen icke vara 
n\aa{}gonting annat \"an en \textit{socialteori}, en l\"ara f\"or samlivet 
s\aa{}v\"al mellan Gud och m\"anniskor, som mellan m\"anniska och m\"anniska, 
s\aa{} m\aa{}ste hos denna alla egenintressen komma i d\aa{}ligt vanrykte: 
egennytta, egensinne, egenvilja, egenhet, egenk\"arlek o.s.v. Det 
\aa{}sk\aa{}dningss\"attet har i regel omvandlat \"arliga ord till o\"arliga; 
varf\"or skulle man icke \aa{}ter bringa dem till \"ara?

V\aa{}rt spr\aa{}k har allm\"ant inr\"attat sig efter den kristna 
st\aa{}ndpunkten, och det allm\"anna medvetandet \"ar \"annu allt f\"or 
kristligt f\"or att icke skr\"ammas tillbaka av allt icke-kristligt, s\aa{}som 
n\aa{}got ofullkomligt och ont. D\"arf\"or st\aa{}r heller icke 
"{}egennyttan"{} synnerligen h\"ogt.

Egennytta \"ar ur kristlig synpunkt ungef\"ar detta: jag fr\aa{}gar blott 
efter, vad som \"ar mig nyttigt som sinnlig m\"anniska. Men \"ar d\aa{} 
sinnligheten allt vad jag \"ager? \"Ar jag mig sj\"alv, om jag \"ar h\"angiven 
sinnligheten? F\"oljer jag mig sj\"alv, min \textit{egen} best\"ammelse, om 
jag f\"oljer sinnligheten? \textit{Min egen} \"ar jag f\"orst, n\"ar varken 
sinnligheten, lika litet som n\aa{}got annat (Gud, m\"anniskan, myndigheten, 
lagen, staten, kyrkan o.s.v.) har mig i sitt v\aa{}ld, utan jag \"ar mig 
sj\"alv; det, som gagnar mig, denne sj\"alvegne eller sj\"alvbesittare, det 
f\"oljer \textit{min egennytta}.

Men f\"or \"ovrigt anser man det vara n\"odv\"andigt, att st\"andigt tro 
p\aa{} egennyttan, den alltid belastade, som en allting beh\"arskande makt. 
Vid kammarens sammantr\"ade den 10 febr. 1844 motiverade Welcker en motion 
ang\aa{}ende domarens beroende och visade i ett utf\"orligt tal, att domare, 
som kunna avs\"attas, avskedas, flyttas och pensioneras, kort sagt s\aa{}dana 
medlemmar av en domstol, som p\aa{} den blotta administrationsv\"agen kunna 
ryckas fr\aa{}n sitt \"ambete, sakna all tillf\"orlighet, ja g\aa{} 
f\"orlustiga om all aktning, allt f\"ortroende hos folket. Hela 
domarest\aa{}ndet -- utropar Welcker -- \"ar demoraliserat genom denna 
avh\"angighet! Det vill med andra ord s\"aga, att domarna finna det mer 
f\"orenligt med sitt intresse, att f\"alla domarna i ministeriellt sinne, \"an 
efter lagens mening. Hur skall detta kunna avhj\"alpas? M\aa{}h\"anda 
d\"arigenom, att man p\aa{}minner domaren sm\"aleken av hans k\"opbarhet och 
s\aa{} hyser den f\"orhoppningen, att de skola g\aa{} till sj\"alvransakan och 
framdeles skatta r\"attvisan h\"ogre \"an egennyttan? Nej, ett s\aa{}dant 
romantiskt f\"ortroende hyser icke folket, ty det k\"anner att egennyttan \"ar 
m\"aktigare \"an alla andra motiv. D\"arf\"or m\aa{} fortfarande samma 
personer vara domare, som hittills varit det, fast man livligt \"overtygat sig 
om, att de f\"orfara som egoister; de f\aa{} blott icke l\"angre finna sin 
egennytta fr\"amjad genom r\"attens s\"aljbarhet, utan st\aa{} oavh\"angiga av 
regeringen, s\aa{} att de icke genom en "{}l\"amplig"{} dom st\"alla sin egen 
sak i skuggan, utan h\"allre f\"orbinda en god karakt\"ar med aktning hos 
borgarna.

Wilcker och de badensiska borgarna k\"anna sig f\"orst skyddade, d\aa{} de 
kunna r\"akna p\aa{} egennyttan. Men vad skall man d\aa{} t\"anka om de 
v\"aldiga str\"ommar av oegennyttighetsfraser, av vilka deras mun eljes 
\"overstr\"ommar?

Jag intar en annan st\"allning till en sak, som jag driver egennyttigt, \"an 
till en, som jag tj\"anar oegennyttigt. Man skulle kunna anf\"ora f\"oljande 
igenk\"anningstecken d\"arp\aa{}: mot den senare kan jag \textit{f\"orsynda} 
mig eller beg\aa{} en \textit{synd}, den f\"orra kan jag blott f\"orspilla, 
st\"ota fr\aa{}n mig, f\"orlora, d.v.s. beg\aa{} en oklokhet. Handelsfriheten 
rymmer b\aa{}da betraktelses\"atten genom att den dels blir ansedd f\"or en 
frihet, som under \textit{vissa} \textit{omst\"andigheter} kan bliva 
till\aa{}ten eller undandragen, dels f\"or en frihet som \textit{under alla 
omst\"andigheter} skall betraktas som \textit{helig}.

\"Ar en sak i och f\"or sig icke angel\"agen f\"or mig, och beg\"ar jag den 
icke f\"or dess egen skull, s\aa{} brukar jag den blott p\aa{} grund av dess 
\"andam\aa{}lsenlighet, nyttighet, f\"or ett annat \"andam\aa{}ls skull, t.ex. 
ostron f\"or dess v\"alsmaks skull. Kommer nu icke varje sak, att tj\"ana 
egoisten som medel, vars sista m\aa{}l han sj\"alv \"ar, och skall han 
beskydda en sak, som icke tj\"anar honom till n\aa{}gonting, t.ex.: skall 
prolet\"aren skydda staten?

Egenintresset innesluter i sig allt eget och bringar \aa{}ter till \"ara, vad 
det kristna spr\aa{}ket har van\"arat. Men egenintresset har ingen fr\"ammad 
m\aa{}ttstock, liksom den \"overhuvudtaget icke \"ar n\aa{}gon \textit{id\'e}, 
s\aa{}som frihet, sedlighet, m\"ansklighet o.dyl.: den \"ar blott en 
karakt\"aristik av \textit{\"agaren}.

\medskip{}

\chapter[II. \"Agaren]{\centering II.\\
\"AGAREN.}

Kommer jag till mig och mitt genom liberalismen?

Vilka betrakta liberalerna som sina likar? M\"anniskorna! Var blott m\"anniska 
-- och det \"ar du ju -- s\aa{} kallar liberalen dig f\"or sin broder. Han 
fr\aa{}gar icke mycket efter din privata mening och dina privata 
d\aa{}rskaper, om han blott kan se "{}m\"anniskan"{} i dig.

Men d\aa{} han icke fr\aa{}gar mycket efter vad du \"ar \textit{privatim}, ja, 
enligt str\"angt fullf\"oljande av sina principer, absolut icke tillskriver 
det n\aa{}got v\"arde, s\aa{} ser han i dig blott det du \"ar 
\textit{generatim}. Med andra ord: han ser i dig icke \textit{dig} blott 
\textit{sl\"aktet}; icke P\"ar eller P\aa{}l, utan m\"anniskan; icke den 
v\"arkliga eller individen, utan ditt v\"asen, eller ditt begrepp; icke det 
kroppsliga, utan \textit{anden}.

Som P\"ar vore du icke hans like, emedan han \"ar P\aa{}l, allts\aa{} icke 
P\"ar; som m\"anniska \"ar du detsamma som han. Och d\aa{} du s\aa{} gott som 
alls icke existerar f\"or honom i egenskap av P\"ar (s\aa{}vida han \"ar 
liberal och icke en omedveten egoist), s\aa{} har han tagit brodersk\"arleken 
synnerligen l\"att: han \"alskar icke P\"ar i dig, om vilken han varken vet 
eller vill veta n\aa{}gonting, utan m\"anniskan.

Att icke se n\aa{}got annat i dig och mig \"an m\"anniskan, det \"ar det 
kristliga \aa{}sk\aa{}dningss\"attet drivet till sin spets, enligt vilket den 
ene icke \"ar n\aa{}gonting annat f\"or den andre \"an ett begrepp (t.ex. en 
till saligheten kallad o.s.v.).

Den egentliga kristendomen samlar oss \"annu under ett mindre allm\"ant 
begrepp: h\"ar \"aro vi "{}Guds barn"{} och "{}Guds ande leder 
oss"{}.\footnote{Rom. 8, 14.} Dock kunna icke alla ber\"omma sig av att vara 
Guds barn, ty "{}samma ande som uppenbarar f\"or oss vilka som \"aro Guds 
barn, uppenbarar ocks\aa{} vem som \"ar dj\"avulens barn"{}. S\aa{}ledes 
f\aa{}r en m\"anniska, f\"or att vara Guds barn, icke vara dj\"avulens barn; 
barnaskapet till Gud exkluderar vissa m\"anniskor. D\"aremot beh\"ova vi f\"or 
att vara \textit{m\"anniskobarn}, d.v.s. m\"anniskor, blott tillh\"ora 
\textit{m\"anniskosl\"aktet}, blott vara exemplar av samma art. Vad jag \"ar, 
som jag, ang\aa{}r icke dig som god liberal, utan \"ar min \textit{privatsak}; 
det \"ar tillr\"ackligt, att vi b\aa{}da \"aro barn av en och samma moder, av 
m\"anniskosl\"aktet: som m\"anniskobarn \"ar jag likst\"alld med dig.

Vad \"ar jag nu f\"or dig? Kanske detta \textit{kroppsliga jag}, som jag 
g\aa{}r och st\aa{}r? Ingenting mindre \"an det. Detta levande jag med sina 
tankar, beslut och lidelser \"ar i dina \"ogon en "{}privatsak"{}, som icke 
ang\aa{}r dig, \"ar en "{}sak f\"or sig"{}. Det \"ar blott mitt begrepp, som 
existerar, som en "{}sak f\"or dig"{}, mitt artbegrepp, \textit{m\"anniskan}, 
som lika s\aa{} g\"arna kunde heta Peter eller Hans som P\"ar. Du ser i mig 
icke mig, den levande, utan n\aa{}got ov\"arkligt, ett sp\"oke, d.v.s. en 
\textit{m\"anniska}.

Till "{}v\aa{}ra likar"{} ha vi under loppet av de kristna \aa{}rhundradena 
utn\"amnt m\aa{}nga, men alltid efter m\aa{}tt av den \textit{ande}, som vi 
v\"antade av dem, till exempel var och en, hos vilken tr\"angtan efter 
\aa{}terl\"osning l\"at f\"oruts\"atta sig; senare den, som hade 
r\"attskaffenhetens ande, slutligen den, som visade sig i besittning av 
m\"ansklig ande och ett m\"anskligt ansikte. S\aa{} varierade "{}likhetens"{} 
grundsats.

N\"ar man nu uppfattar likheten, som den \textit{m\"anskliga andens} likhet, 
s\aa{} har man dock uppt\"ackt en likhet som omfattar alla m\"anniskor; ty vem 
skulle kunna f\"orneka, att vi m\"anniskor ha en m\"ansklig ande, d.v.s. ingen 
annan ande \"an en m\"ansklig!

Men \"aro vi d\"armed komna l\"angre \"an vid kristendomens b\"orjan? D\aa{} 
skulle vi ha en \textit{gudomlig ande}, nu en \textit{m\"ansklig}. Men om icke 
den gudomlige helt uttryckte vad vi voro, hur skall d\aa{} den m\"anskliga 
helt kunna uttrycka vad vi \"aro? Feuerbach menar exempelvis, att n\"ar han 
f\"orm\"anskligade det gudomliga, s\aa{} hade han funnit sanningen. Nej, har 
Gud pinat oss, s\aa{} \"ar "{}m\"anniskan"{} i st\aa{}nd att martera oss \"an 
v\"arre. Kort sagt: att vi \"aro m\"anniskor, \"ar det minst betydande hos oss 
och har blott betydelse s\aa{} vitt det \"ar en av v\aa{}ra egenskaper, d.v.s. 
\"ar v\aa{}r egendom. Jag \"ar visserligen ocks\aa{} m\"anniska, liksom jag 
\"ar ett levande v\"asen, allts\aa{} \textit{animal} eller djur, eller en 
europ\'e, en berlinare eller dylikt; men den, som blott kunde akta mig som 
m\"anniska eller europ\'e, aktade mig p\aa{} ett f\"or mig synnerligen 
likgiltigt s\"att. Och varf\"or? Emedan han blott aktade en av mina 
egenskaper, icke\textit{ mig sj\"alv}.

P\aa{} samma s\"att f\"orh\aa{}ller det sig ocks\aa{} med \textit{anden}. En 
kristlig, en r\"attskaffens eller dylik ande, kunde v\"al vara min 
f\"orv\"arvade egenskap, d.v.s. min egendom, men denna ande \"ar icke jag: den 
\"ar min, men jag \"ar icke hans.

Vi ha d\"arf\"or i liberalismen blott en forts\"attning av den gamla 
kristendomens ringaktning av jaget, av den kroppslige P\"ar. Ist\"allet f\"or 
att taga mig som jag \"ar, ser man blott p\aa{} min egendom, mina egenskaper 
och sluter ett \"arligt f\"orbund med mig, blott f\"or min -- egendoms skull; 
man s\aa{} att s\"aga gifter sig med vad jag har, icke vad jag \"ar. Den 
kristne h\aa{}ller sig till min ande, den liberale till min m\"ansklighet.

Men \"ar anden ett sp\"oke, n\"ar man betraktar den -- icke som det levande 
jagets egendom, utan som det egentliga jaget, s\aa{} \"ar ocks\aa{} 
m\"anniskan, som icke blir erk\"and som min egenskap, utan som det egentliga 
jag, heller ingenting annat \"an ett sp\"oke, en tanke, ett begrepp.

D\"arf\"or g\aa{}r den liberale ocks\aa{} runt i samma krets som den kristne. 
Emedan m\"ansklighetens ande, d.v.s. m\"anniskan, bor i dig, \"ar du en 
m\"anniska, liksom du, om Kristi ande bor i dig, \"ar en kristen. Men d\aa{} 
denna ande blott bor i dig, som ett andra jag, om ocks\aa{} som ditt 
"{}b\"attre"{} och egentliga jag, s\aa{} blir han hinsidig f\"or dig, och du 
skall str\"ava efter att helt bliva m\"anniska. Ett lika s\aa{} fruktl\"ost 
str\"avande, som den kristnes, att helt bliva salig ande!

Nu sedan liberalismen har proklamerat m\"anniskan, kan man p\aa{}st\aa{}, att 
blott kristendomens sista konsekvens d\"armed blivit utdragen och att 
kristendomen \"anda fr\aa{}n b\"orjan icke uppst\"allt n\aa{}gon annan uppgift 
\"an att realisera "{}m\"anniskan"{}, den "{}sanna m\"anniskan"{}. D\"arav det 
misstag, att kristendomen skulle tillskriva jaget ett o\"andligt v\"arde, som 
det exempelvis framg\aa{}r av od\"odlighetsl\"aran o.s.v. Nej, detta v\"arde 
tilldelar den blott \textit{m\"anniskan}. Blott \textit{m\"anniskan} \"ar 
od\"odlig, och blott d\"arf\"or, att jag \"ar m\"anniska, \"ar ocks\aa{} jag 
od\"odlig. I v\"arkligheten m\aa{}ste kristendomen l\"ara, att ingen g\aa{}r 
f\"orlorad, just p\aa{} samma s\"att, som liberalismen j\"amst\"aller alla 
m\"anniskor; men den f\"orras evighet liksom den senares likhet, har blott 
avseende p\aa{} \textit{m\"anniskan} i mig, icke mig. Blott som b\"araren och 
h\"arbergeraren av m\"anniskan d\"or jag icke, liksom "{}konungen icke 
d\"or"{}. Ludvig dog, men konungen kvarstannade; jag d\"or, men min ande, 
m\"anniskan f\"orblir. F\"or att nu helt identifiera mig med m\"anniskan, har 
man uppfunnit och framst\"allt fordringen: jag m\aa{}ste bli ett v\"arkligt 
v\"asen av sl\"aktet.\footnote{Ex. Marx i Deutsch-franz. Jahrb. s. 197.}

Den \textit{m\"anskliga} religionen \"ar blott den kristliga religionens sista 
metamorfos. Liberalismen \"ar religion, emedan den skiljer mitt v\"asen 
fr\aa{}n mig och st\"aller det \"over mig; emedan den upph\"ojer 
"{}m\"anniskan"{} i samma h\"ojd, som vilken som helst annan religion h\"ojer 
sin Gud eller sina avgudar; emedan den g\"or mitt till n\aa{}got hinsidigt; 
emedan den \"overhuvudtaget g\"or n\aa{}got fr\"ammat, g\"or ett "{}v\"asen"{} 
av mina egenskaper och min egendom; kort sagt emedan den st\"aller mig under 
m\"anniskan och d\"armed skapar mig en kallelse. Men ocks\aa{} i formen 
framtr\"ader liberalismen som en religion, d\aa{} den f\"or detta h\"ogsta 
v\"asen, m\"anniskan, fordrar trosiver, en tro som slutligen ocks\aa{} skall 
\aa{}dagal\"agga en eldig iver, som skall bli o\"overvinnelig.\footnote{Br. 
Bauer, Judenfrage S. U. s. 61.} Men d\aa{} liberalismen \"ar m\"ansklig 
religion, s\aa{} f\"orh\aa{}lla sig dess bek\"annare toleranta gent emot alla 
andra bek\"annare (katoliker, judar o.s.v.), liksom Freidrich den store 
f\"orh\"oll sig mot var och en som uppfyllde sina unders\aa{}tliga plikter. 
Denna religion skall nu upph\"ojas till allm\"ant bruk och avs\"ondras 
fr\aa{}n de andra "{}privata narraktigheterna"{}, gent emot vilka man f\"or 
\"ovrigt f\"orh\aa{}ller sig h\"ogst \textit{liberal} p\aa{} grund av dess 
okunnighet.

Man kan kalla den \textit{statsreligion}, den "{}fria statens"{} religion, 
icke i dess gamla betydelse, att den skall vara privilegierad eller gynnad av 
staten, utan som den religion, som den "{}fria staten"{} icke blott \"ar 
ber\"attigad, utan ocks\aa{} tvingad att fordra av de sina, han m\aa{} sedan 
\textit{privatim} vara jude, kristen eller n\aa{}got annat. Den g\"or 
n\"amligen staten samma tj\"anst som pietisten g\"or familjen. Skall familjen 
kunna uppr\"atth\aa{}llas och erk\"annas av dess medlemmar, s\aa{} m\aa{}ste 
blodsbandet vara dem heligt, och deras k\"ansla f\"or detta \"ar pieteten, 
respekten mot blodsbandet, varigenom varje blodsbesl\"aktad blir helig f\"or 
dem. P\aa{} samma s\"att m\aa{}ste ocks\aa{} detta statssamh\"alle vara heligt 
f\"or varje dess medlem, och det begrepp, som \"ar det h\"ogsta f\"or staten, 
likaledes vara det h\"ogsta f\"or medlemmarna.

Men vilket begrepp \"ar det h\"ogsta f\"or staten? V\"al det, att vara ett 
v\"arkligt m\"anskligt samh\"alle, ett samh\"alle i vilket en var som \"ar 
v\"arklig m\"anniska, d.v.s. \textit{icke om\"anniska}, kan upptagas som 
medlem. Statens tolerans m\aa{} vara \"an s\aa{} vittg\aa{}ende, s\aa{} 
upph\"or den dock mot en om\"anniska och det om\"anskliga. Och \"and\aa{} \"ar 
denna "{}om\"anniska"{} en m\"anniska, dock \"ar sj\"alv det 
"{}om\"anskliga"{} n\aa{}got m\"anskligt, ju blott m\"ojligt f\"or en 
m\"anniska. Men fast\"an varje om\"anniska \"ar en m\"anniska utesluter staten 
henne likv\"al, d.v.s. sp\"arrar in henne och f\"orvandlar henne fr\aa{}n 
statsmedlem till tukthusmedlem (hospitals- eller sjukhusmedlem efter 
kommunismen).

Att med f\aa{} ord s\"aga vad en om\"anniska \"ar, \"ar icke sv\aa{}rt: det 
\"ar en m\"anniska, som icke motsvarar \textit{begreppet} m\"anniska, liksom 
det om\"anskliga \"ar n\aa{}got m\"anskligt, som icke passar in i det 
m\"anskligas \textit{begrepp}. Logiken kallar detta en "{}mots\"agande dom"{}. 
Men skulle man v\"al v\aa{}ga uttala denna dom, att n\aa{}gon kunde vara 
m\"anniska, utan att vara m\"ansklig, om man icke l\"at den hypotesen g\"alla, 
att m\"anniskans begrepp kunde skiljas fr\aa{}n m\"anniskans existens, 
v\"asendet kunde skiljas fr\aa{}n f\"oreteelsen? Man s\"ager: han f\"orefaller 
visserligen vara m\"anniska, men han \"ar det icke.

Denna "{}mots\"agande dom"{} har m\"anniskorna f\"allt genom en l\aa{}ng rad 
av \aa{}rhundraden! Ja, \"an mer, under denna l\aa{}nga tid fanns det blott -- 
\textit{om\"anniskor}. Vilken individ skulle ha motsvarat sitt begrepp? 
Kristendomen k\"anner blott en m\"anniska, och denne ende -- Kristus -- \"ar 
\aa{}terigen i motsatt betydelse en om\"anniska, n\"amligen en 
\"overm\"ansklig m\"anniska, en "{}Gud"{}. Sann m\"anniska \"ar blott -- 
om\"anniskan!

M\"anniskor, som icke \"aro m\"anniskor, vad \"aro de v\"al annat \"an 
\textit{sp\"oken}? Varje v\"arklig m\"anniska \"ar ett sp\"oke, emedan han 
icke motsvarar begreppet "{}m\"anniska"{}. Men blir jag ocks\aa{} om\"anniska, 
om jag avs\"atter m\"anniskan, (som blott n\aa{}dde h\"ogre \"an jag och f\"or 
mig blev hinsidig i egenskap av mitt ideal, min uppgift, mitt v\"asen eller 
begrepp), till en f\"or mig egen och inv\"axt \textit{egenskap}, s\aa{} att 
m\"anniskan icke blir n\aa{}gonting annat \"an min m\"ansklighet, min 
m\"anskliga existens, och allt vad jag g\"or, just \"ar m\"anskligt, 
d\"arf\"or att \textit{jag} g\"or det, men icke d\"arf\"or, att det motsvarar 
"{}m\"anniskans"{} \textit{begrepp}? Jag \"ar v\"arkligen m\"anniska och 
om\"anniska i en och samma person; ty jag \"ar m\"anniska och \"ar \"and\aa{} 
mer \"an m\"anniska, d.v.s. jag \"ar \textit{jag}, det andra mina blotta 
egenskaper.

Det m\aa{}ste slutligen komma dith\"an, att man icke blott fordrade av oss, 
att vara kristna, utan ocks\aa{}, att vara m\"anniskor. Ty fast\"an vi aldrig 
kunde bliva v\"arkligt kristna, utan st\"andigt f\"orblevo "{}arma syndare"{} 
(Kristus var ju ocks\aa{} blott ett ouppn\aa{}eligt ideal), s\aa{} kom dock 
aldrig mots\"agelsen s\aa{} klart i dagen, och bedr\"ageriet var l\"attare 
\"an nu, n\"ar man p\aa{} oss, som \"aro m\"anniskor och handla m\"anskligt, 
ja icke kunna vara annat \"an detta eller handla annorlunda, st\"aller 
fordringen: vi skola vara m\"anniskor "{}sanna m\"anniskor"{}.

V\aa{}ra nuvarande stater tryckas \"annu av m\aa{}ngahanda f\"orpliktelser, 
som egentligen icke ang\aa{}r dem, exempelvis kyrklig religiositet, som \"annu 
klibbar fast vid dem, som arv fr\aa{}n deras kyrkliga moder; men staten 
f\"ornekar dock icke fullst\"andigt dess betydelse, emedan den vill anses 
f\"or ett "{}m\"anskligt samh\"alle"{}, i vilken m\"anniskan kan bliva medlem 
som m\"anniska, \"aven om hon \"ar mindre privilegierad \"an andra medlemmar; 
de flesta stater till\aa{}ta vilka sekter som h\"alst och respekterar folket, 
utan h\"ansyn till ras eller nationalitet. Judar, turkar, mohrer o.s.v. kunna 
bli franska borgare. Staten ser blott till vid upptagandet, att den nye 
medborgaren \"ar en \textit{m\"anniska}. Kyrkan, som var ett samh\"alle av 
troende, kunde icke upptaga alla m\"anniskor i sitt sk\"ote; staten, som ett 
samh\"alle av m\"anniskor, kan d\"aremot g\"ora det. Men om staten icke fullt 
utf\"ort sin princip, att hos de sina ingenting annat f\"oruts\"atta, \"an att 
de skola vara m\"anniskor (hittills f\"oruts\"atta till och med 
nordamerikanerna hos de sina, att de ha en religion, \aa{}tminstone 
r\"attskaffenhetens religion), d\aa{} har den sj\"alv gr\"avt sin grav. Under 
det den inbillar sig, att i de sina besitta lutter m\"anniskor, ha dessa 
emellertid f\"orvandlats till lutter \textit{egoister}, som var och en 
utnyttjar staten efter sina egoistiska krafter och m\aa{}l. Hos egoisterna 
g\aa{}r det "{}m\"anskliga samh\"allet"{} under, ty de f\"orh\aa{}lla sig icke 
l\"angre mot varandra som \textit{m\"anniskor}, utan upptr\"ada egoistiskt mot 
varandra, som ett jag mot andra, fientliga jag.

Om staten m\aa{}ste r\"akna p\aa{} v\aa{}r m\"ansklighet, s\aa{} \"ar det 
detsamma som att s\"aga, att den m\aa{}ste r\"akna p\aa{} v\aa{}r 
\textit{sedlighet}. Att se m\"anniskan i varandra, och handla emot varandra, 
som m\"anniskor, det kallar man ett sedligt f\"orh\aa{}llande. Det \"ar helt 
och h\aa{}llet kristendomens andliga k\"arlek. Ser jag n\"amligen m\"anniskan 
i dig, liksom jag i mig ser m\"anniskan och ingenting annat \"an m\"anniskan, 
s\aa{} s\"orjer jag f\"or dig, liksom jag skulle s\"orja f\"or mig, ty vi 
b\aa{}da framst\"alla ju ingenting annat \"an denna matematiska sats: A = C 
och B = C, f\"oljaktligen A = B, d.v.s. jag \"ar ingenting annat \"an 
m\"anniska, du \"ar ingenting annat \"an m\"anniska, f\"oljaktligen \"ar du 
och jag detsamma. Sedligheten passar icke ihop med egoismen emedan den icke 
l\aa{}ter \textit{mig} f\aa{} n\aa{}gon betydelse, utan blott m\"anniskan i 
mig. Men \"ar staten ett \textit{m\"anniskornas samh\"alle}, icke en 
f\"orening av jagen, av vilka alla blott ha sig sj\"alv f\"or \"ogonen, s\aa{} 
kan den icke best\aa{} utan sedlighet, utan m\aa{}ste h\aa{}lla p\aa{} 
sedligheten.

D\"arf\"or \"aro vi b\aa{}da, staten och jag, fiender. Detta "{}m\"anskliga 
samh\"allets"{} v\"al ligger icke mig, egoisten, om hj\"artat; jag offrar det 
ingenting, blott anv\"ander mig av det. Men f\"or att fullst\"andigt kunna 
utnyttja detsamma, f\"orvandlar jag det tv\"artom till min egendom och 
skapelse, d.v.s. jag tillintetg\"or det och bildar i dess st\"alle en 
\textit{f\"orening av egoister}.

Staten \aa{}dagal\"agger s\aa{}ledes sin fiendskap gent emot mig genom att 
fordra, att jag skall vara m\"anniska, vilket f\"oruts\"atter, att jag icke 
\"ar det och f\"or staten m\aa{}ste g\"alla som en "{}om\"anniska"{}: den 
p\aa{}l\"agger mig som en \textit{plikt} att vara m\"ansklig. Vidare fordrar 
den av mig, att icke g\"ora n\aa{}gonting, varigenom dess existens 
om\"ojliggj\"ores: \textit{dess best\aa{}nd} skall allts\aa{} vara mig heligt. 
D\"arf\"or skall jag icke vara egoist, utan en "{}honett-, r\"attskaffens"{}, 
d.v.s. en sedlig m\"anniska. Jag skall vara vanm\"aktig och respektfull emot 
den och dess best\aa{}nd o.s.v.

Denna stat, visserligen icke en best\aa{}ende, utan en som f\"orst skall 
skapas, \"ar den fram\aa{}tskridande liberalismens ideal. Det skall uppst\aa{} 
ett v\"arkligt "{}m\"anniskosamh\"alle"{} i vilket varje "{}m\"anniska"{} kan 
finna plats. Liberalismen vill realisera "{}m\"anniskan"{}, d.v.s. skapa henne 
en v\"arld, och det skulle bli den \textit{m\"anskliga} v\"arlden eller det 
allm\"anna (kommunistiska) m\"anniskosamh\"allet. Man sade: kyrkan kunde blott 
taga h\"ansyn till anden: staten skall taga h\"ansyn till hela m\"anniskan. 
Men \"ar icke "{}m\"anniskan"{} ande? Statens k\"arna \"ar just 
"{}m\"anniskan"{}, denna ov\"arklighet; och sj\"alv \"ar den blott 
"{}m\"anniskosamh\"alle"{}. Den v\"arld som den troende (troende anden) 
skapar, heter kyrka; den v\"arld som m\"anniskan (m\"anskliga eller humana 
anden) skapar, heter stat. Men det \"ar icke \textit{min} v\"arld. Jag 
v\"arkar \textit{in abstrakto} aldrig det \textit{m\"anskliga}, utan alltid 
det \textit{egna}, d.v.s. att min m\"anskliga v\"arksamhet \"ar skiljd 
fr\aa{}n varje annan m\"ansklig v\"arksamhet och \"ar blott genom denna 
olikhet en v\"arklig, mig tillh\"orande g\"arning. Det m\"anskliga i 
handlingen \"ar abstraktion, och som s\aa{}dan \"ar den ande, d.v.s. 
abstraherat v\"asen.

Br. Bauer s\"ager exempelvis i Judenfrage. S. 84, att den sista kritikens 
sanning, och till och med den av kristendomen sj\"alv s\"okta sanningen, \"ar 
"{}m\"anniskan"{}. Han s\"ager: "{}Den kristliga v\"arldens historia \"ar den 
h\"ogsta sanningskampens historia, ty i denna -- och blott i denna! -- 
g\"aller det uppt\"ackten av den sista eller f\"orsta sanningen -- m\"anniskan 
och friheten."{}

N\aa{}v\"al, l\aa{}t oss taga fasta p\aa{} denna vinst, och tag 
\textit{m\"anniskan} som ett slutligt resultat av den kristliga historien och 
\"overhuvudtaget av m\"anniskans religi\"osa eller ideala str\"avan. Vem \"ar 
nu m\"anniskan? \textit{Jag} \"ar det! M\"anniskan, kristendomens resultat och 
slutpunkt, \"ar som \textit{jag} den nya historiens b\"orjan och utnyttjande 
material, en njutningens historia efter uppoffringens historia, en historia, 
som icke \"ar m\"anniskans eller m\"ansklighetens, utan -- \textit{min}.

M\"anniskan g\"aller som det allm\"anna. Men jag och det egoistiska \"ar det 
v\"arkligt allm\"anna, en\"ar var och en \"ar egoist och f\"or sig g\aa{}r 
\"over allt annat. Det judiska \"ar icke det rent egoistiska, emedan juden 
\"annu h\"anger sig \aa{}t Jehova, det kristliga \"ar det icke, emedan den 
kristne lever p\aa{} Guds n\aa{}d och underkastar sig honom. En m\"anniska 
tillfredsst\"aller, som jude s\aa{}v\"al som kristen, blott vissa av sina 
behov, blott en viss n\"odtorvt, icke \textit{sig}: det \"ar en \textit{halv} 
egoism emedan det \"ar en halv m\"anniskas egoism, en m\"anniska, som till 
h\"alvten \"ar sig sj\"alv till h\"alvten jude eller kristen; till h\"alvten 
\"ar sin egen herre till h\"alvten slav. D\"arf\"or utesluter alltid jude och 
kristen varandra till h\"alvten, d.v.s. som m\"anniskor erk\"anna de varandra, 
som slavar utesluta de varandra, emedan de tj\"ana tv\"anne olika herrar. 
Kunde de vara fullst\"andiga egoister, s\aa{} utesl\"oto de varandra 
fullst\"andigt och h\"ollo d\"arf\"or s\aa{} mycket fastare samman. Det \"ar 
icke deras skam att de utesluta varandra, utan det att de blott utesluta 
varandra till \textit{h\"alvten.} Br. Bauer menar d\"aremot, att judar och 
kristna f\"orst kunna betrakta och \"omsesidigt behandla varandra som 
m\"anniskor, n\"ar de uppgiva det speciella v\"asen, som skiljer dem och 
d\"omer dem till evig avs\"ondring, samt erk\"anna "{}m\"anniskans"{} 
allm\"anna v\"asen och betrakta detta som sitt "{}sanna v\"asen"{}.

Enligt hans framst\"allning ligger judens s\aa{}v\"al som den kristnes fel 
d\"ari, att de \"aro och vilja ha n\aa{}got f\"or sig sj\"alv, ist\"allet 
f\"or att blott vara m\"anniskor och efterstr\"ava det m\"anskliga, n\"amligen 
den "{}allm\"anna m\"anniskor\"atten"{}. Han menar, att deras egentliga 
misstag ligger d\"ari, att de tro sig vara "{}privilegierade"{}, besitta 
"{}f\"oretr\"adesr\"attigheter, \"overhuvudtaget i tron p\aa{} 
\textit{f\"oretr\"adesr\"atten.} Gent emot detta framh\aa{}ller han den 
allm\"anna m\"anniskor\"atten. M\"anniskor\"atten! -- --

M\"anniskan \"ar \textit{m\"anniskan} \"overhuvudtaget och s\aa{} l\aa{}ngt 
\"ar var och en m\"anniska. Men nu b\"ora alla komma i \aa{}tnjutande av den 
eviga m\"anniskor\"atten och enligt kommunisternas mening njuta den i 
fullkomlig "{}demokrati"{}, eller som det riktigare borde heta -- 
anthropokrati. Men blott jag har allt vad jag -- f\"orskaffar mig; som 
m\"anniska har jag ingenting. Man m\aa{}ste l\aa{}ta alla m\"anniskor bli 
delaktiga av allt gott, blott d\"arf\"or, att de b\"ara "{}m\"anniskans"{} 
titel. Men jag l\"agger accenten p\aa{} mig, icke d\"arp\aa{}, att jag \"ar 
\textit{m\"anniska}.

M\"anniskan \"ar blott en egenskap hos mig (egendom), liksom manlighet eller 
kvinnlighet. De gamla funno det ideala i att \textit{vara man} helt ut med 
alla sinnen; deras dygd \"ar \textit{virtus} och \textit{arete}, d.v.s. 
manlighet. Vad skulle man t\"anka om en kvinna, som blott ville vara 
fullkomlig "{}kvinna"{}? Det \"ar icke allom givet, och m\aa{}nga skulle 
d\"armed s\"atta sig ett ouppn\aa{}eligt m\aa{}l. \textit{Kvinnlig} \"ar hon 
d\"aremot utan vidare av naturen; kvinnligheten \"ar hennes egenskap och hon 
beh\"over icke den "{}\"akta kvinnligheten"{}. Jag \"ar m\"anniska p\aa{} 
samma s\"att, som jorden \"ar stj\"arna. S\aa{} l\"ojligt som det vore, att 
p\aa{} jorden uppst\"alla kravet att vara en "{}sann stj\"arna"{}, lika 
l\"ojligt \"ar det, att p\aa{}b\"orda mig, som kallelse, att vara en "{}sann 
m\"anniska"{}.

N\"ar Fichte s\"ager: "{}Jaget \"ar allt"{}, s\aa{} synes detta fullst\"andigt 
harmoniera med min framst\"allning. Men \textit{jaget} \"ar icke allt, utan 
jaget \textit{f\"orst\"or} allt, och blott det sig sj\"alv uppl\"osande jaget, 
det aldrig fixerade jaget, det -- \textit{avg\"orande} jaget \"ar v\"arkligen 
jag. Fichte talar om det "{}absoluta"{} jaget, men jag talar om mig, det 
f\"org\"angliga jaget.

Hur n\"ara till hands ligger icke den mening, att \textit{m\"anniska} och 
\textit{jag} betyder detsamma, och \"and\aa{} ser man exempelvis hos 
Feuerbach, att uttrycket "{}m\"anniska"{} skall beteckna det absoluta jaget, 
\textit{arten}, icke det f\"org\"angliga, enda jaget. Egoism och m\"ansklighet 
(humanitet) m\aa{}ste betyda detsamma, men enligt Feuerbach kan den enskilde 
("{}individen"{}) "{}blott h\"ava sig \"over sin individualitets skrankor, men 
icke \"over lagarna f\"or hans arts positiva 
v\"asenbest\"ammelse"{}.\footnote{Wesen des Christenth. zweite anfl. S. 401.} 
Men arten \"ar ingenting, och om den enskilde h\"aver sig \"over skrankorna 
f\"or sin individualitet, s\aa{} \"ar detta tv\"artom, just han sj\"alv som 
enskild; han \"ar blott genom att han h\"aver sig, han \"ar blott genom att 
han icke stannar vid vad han \"ar; eljes vore han f\"ardig, d\"od. M\"anniskan 
\"ar blott ett ideal, arten blott n\aa{}got t\"ankt. Att vara m\"anniska \"ar 
icke att uppfylla m\"anniskornas ideal, utan att framst\"alla sig, den 
ensamme. Jag beh\"over icke g\"ora till min uppgift att realisera det 
allm\"anm\"anskliga, utan hur jag skall tillfredsst\"alla mig sj\"alv. Jag 
\"ar min art, \"ar utan norm, utan lag, utan m\"onster och dylikt. Det \"ar 
m\"ojligt, att jag blott kan g\"ora helt litet av mig; men detta lilla \"ar 
allt och \"ar b\"attre, \"an vad jag l\aa{}ter andra g\"ora av mig, genom 
sedernas, religionens, lagens eller statens dressyr o.s.v. B\"attre -- om det 
nu en g\aa{}ng skall talas om b\"attre -- b\"attre med ett ouppfostrat \"an 
ett gammalklokt barn, b\"attre med en motvillig m\"anniska \"an en som \"ar 
villig till allt. Den ouppfostrade och motvillige befinna sig \"annu i lag med 
att bilda sig efter sin egen vilja; den gammalkloke och villige blir best\"amd 
genom "{}arten"{}, de allm\"anna kraven o.s.v.; de \"aro lag f\"or dem. De bli 
d\"arigenom \textit{best\"amda}; ty vad \"ar v\"al arten f\"or dem om icke 
deras "{}best\"ammelse"{}, deras "{}kallelse"{}? Om jag blickar upp till 
"{}m\"anskligheten"{}, till sl\"aktet, f\"or att efterstr\"ava detta ideal, 
eller p\aa{} samma s\"att ser upp till Gud och Kristus, fanns det v\"al h\"ari 
n\aa{}gon v\"asentlig skillnad? Det f\"orra \"ar p\aa{} det h\"ogsta mera 
upptv\"attat \"an det senare. Liksom den enskilde \"ar hela naturen, s\aa{} 
\"ar han ocks\aa{} hela arten.

Genom det, som jag \"ar, \"ar utan tvivel allt vad jag g\"or, t\"anker o.s.v., 
\textit{betingat} kort sagt mina yttringar eller manifestationer. Juden kan 
exempelvis blott vilja s\aa{} eller s\aa{}, blott g\"ora s\aa{}; den kristen 
kan blott upptr\"ada kristligt o.s.v. Om det vore m\"ojligt f\"or dig, att 
blott vara jude eller kristen, s\aa{} frambringade du s\"akerligen blott 
judiska eller kristna handlingar; men detta \"ar icke m\"ojligt, ty du blev 
\"and\aa{}, \"aven med den str\"angaste vandel, en \textit{egoist}, en syndare 
emot dessa begrepp, d.v.s. du blev icke -- jude. Emedan nu alltid egoisten 
lyser igenom, s\aa{} har man letat efter ett mera fullkomnat begrepp, som 
fullst\"andigt uttryckte vad du var, och som inneh\"oll alla lagarna f\"or din 
v\"arksamhet, emedan den var din sanna natur. Det m\"ast fullkomna av arten, 
har man uppn\aa{}tt i "{}m\"anniskan"{}. Som jude \"ar du f\"or litet och det 
judiska \"ar icke din uppgift; att vara grek eller tysk r\"acker icke till. 
Men bliv -- m\"anniska, s\aa{} har du allt; tag det m\"anskliga, som din 
kallelse.

Nu vet jag, vad jag skall, och den nya katekesen kan avfattas. \AA{}ter \"ar 
subjektet underkastat predikatet, den enskilde har \aa{}ter blivit det 
allm\"anna. \AA{}ter \"ar herrav\"aldet garanterat \aa{}t en \textit{id\'e} 
och grunden lagd till en ny \textit{religion}. Detta \"ar blott ett framsteg 
p\aa{} det religi\"osa omr\aa{}det, icke n\aa{}got steg ut\"over och f\"orbi 
detta.

Man s\"oker \textit{mitt v\"asen}. \"Ar det icke juden, tysken o.s.v. s\aa{} 
\"ar det ist\"allet -- m\"anniskan. "{}M\"anniskan \"ar mitt v\"asen."{}

Jag \"ar mig motbjudande eller vederv\"ardig; jag ryser och \"acklas f\"or 
mig, jag \"ar mig en styggelse, eller jag \"ar aldrig nog och g\"or aldrig 
nog. Ur s\aa{}dana k\"anslor framspringer sj\"alvuppl\"osningen eller 
sj\"alvkritiken. Religiositeten b\"orjar med sj\"alvf\"ornekelse och slutar 
med den full\"andade kritiken.

Jag \"ar besatt och vill bli fri fr\aa{}n den "{}onde anden"{}. Hur b\"orjar 
jag med detta? Jag beg\aa{}r lugnt de synder, som synas v\"arst f\"or de 
kristna, synder och h\"adelser mot den helige ande: "{}men vilken som h\"adar 
den helige ande, han har icke f\"orl\aa{}telse till evig tid, utan han \"ar 
skyldig till evig dom."{}\footnote{Marci, 3. 29.} Jag vill icke ha 
f\"orl\aa{}telse och fruktar icke f\"or domen.

M\"anniskan \"ar den sista onda \textit{anden} eller sp\"oket, den m\"ast 
bedragna eller intimaste, den slugaste l\"ognaren med \"arlig min, l\"ognens 
fader.

N\"ar egoisten v\"ander sig mot samtidens krav och begrepp, s\aa{} utf\"or han 
obarmh\"artigt den om\aa{}ttligaste -- \textit{vanhelgelse}. Ingenting \"ar 
honom heligt!

Det skulle vara d\aa{}raktigt att p\aa{}st\aa{}, att det icke finns n\aa{}gon 
makt \"over min. Blott den st\"allning, som jag ger mig till densamma, blir en 
helt annan, \"an den var i den religi\"osa tids\aa{}ldern: Jag st\"aller mig 
som fiende till varje h\"ogre makt, medan religionen d\"aremot l\"ar, att vi 
skola g\"ora den till v\aa{}r v\"an och vara \"odmjuka inf\"or densamma.

Vanhelgaren ansp\"anner sin kraft mot all \textit{gudsfruktan}, ty gudsfruktan 
skulle best\"amma honom f\"or allt vad han skulle l\aa{}ta best\aa{} som 
heligt. Om Gud eller m\"anniskan ut\"ovade den helgande makten hos 
gudsm\"anniskan, om s\aa{}ledes n\aa{}got blev heligh\aa{}llet f\"or Guds 
eller m\"anniskans (humanitetens) skull, det f\"or\"andrade icke gudsfruktan, 
en\"ar m\"anniskan blir lika \"arad som "{}h\"ogsta v\"asen"{}, som Gud p\aa{} 
den speciellt religi\"osa st\aa{}ndpunkten fordrar v\aa{}r fruktan och 
v\"ordnad som "{}h\"ogsta v\"asen"{}. B\aa{}da imponera p\aa{} oss.

Den egentliga gudsfruktan har f\"or l\"ange sedan skakats i grundvalarna, och 
en mer eller mindre klar ateism, i det yttre f\"ornimbar som en vitt utbredd 
"{}okyrklighet"{}, har ovillkorligen kommit p\aa{} modet. Men vad som 
fr\aa{}ntagits Gud, har blivit tilldelat m\"anniskan och humanitetens makt har 
v\"axt i samma grad, som fromheten f\"orlorat i betydelse: "{}M\"anniskan"{} 
\"ar v\aa{}ra dagars gud och m\"anniskofruktan har tr\"att i st\"allet f\"or 
gudsfruktan.

Men d\aa{} m\"anniskan blott f\"orest\"aller ett annat h\"ogsta v\"asen, 
s\aa{} \"ar det i v\"arkligheten blott s\aa{}, att det h\"ogsta v\"asendet 
underg\aa{}tt en metamorfos och m\"anniskofruktan \"ar blott en f\"or\"andrad 
form f\"or gudsfruktan.

V\aa{}ra ateister \"aro fromma m\"anniskor.

Fingo vi i den s\aa{} kallade feodaltiden allting till l\aa{}ns av Gud, s\aa{} 
st\aa{} vi i den liberala tiden i samma f\"orh\aa{}llande till m\"anniskan. 
Gud var h\"arskaren, nu \"ar m\"anniskan h\"arskare; Gud var medlaren, nu \"ar 
det m\"anniskan; Gud var anden, nu \"ar m\"anniskan ande. I detta trefaldiga 
f\"orh\aa{}llande har det feodala l\"ansf\"orh\aa{}llandet underg\aa{}tt en 
omvandling. Vi f\aa{} n\"amligen nu f\"or det f\"orsta v\aa{}r makt till 
l\aa{}ns genom den allsm\"aktiga m\"anniskan, som, emedan den kommer fr\aa{}n 
en h\"ogre, icke heter makt utan "{}r\"att"{}, "{}m\"anniskor\"atten"{}. 
Vidare f\aa{} vi v\aa{}r v\"arldsst\"allning till l\aa{}ns av henne, ty hon, 
medlaren, f\"ormedlar v\aa{}rt \textit{umg\"ange}, vilket d\"arf\"or icke kan 
vara annat \"an "{}m\"anskligt"{}. Slutligen f\aa{} vi \textit{oss sj\"alva} 
till l\aa{}ns av henne, n\"amligen v\aa{}rt eget v\"arde, eller allt vad vi 
\"aro v\"arda, om icke \textit{hon} bor i oss och om vi icke \"aro 
"{}m\"anskliga"{}. -- Makten \"ar m\"anniskans, v\"arlden \"ar m\"anniskans, 
jag \"ar m\"anniskans.

Men \"ar det icke mig sj\"alv obetaget, att g\"ora mig sj\"alv till givare, 
f\"ormedlare och \"agare av mig sj\"alv? D\aa{} lyder det s\aa{}lunda:

Min makt \"ar min egendom.

Min makt ger mig egendom.

Min makt \"ar jag sj\"alv och \"ar genom den min egendom.

\begin{center}
--------------------\end{center}

\section[1. Min makt]{\centering 1. MIN MAKT.}

R\"atten \"ar \textit{samh\"allets ande}. Om samh\"allet har n\aa{}gon 
\textit{vilja}, s\aa{} \"ar denna vilja just r\"atten. Samh\"allet best\aa{}r 
blott genom r\"atten. Men d\aa{} denna blott kan best\aa{} genom att ut\"ova 
\textit{herrav\"alde} \"over den enskilde, s\aa{} \"ar r\"atten dess 
\textbf{h\"arskarvilja}. Aristoteles s\"ager, att r\"attvisa \"ar 
\textit{samh\"allets} f\"ordel.

All best\aa{}ende r\"att \"ar -- \textit{andras r\"att}, \"ar r\"att, som man 
"{}giver"{} mig, "{}l\aa{}ter mig vederfaras"{}. Men har jag r\"att, 
d\"arf\"or att hela v\"arlden giver mig r\"att? Vad \"ar d\aa{} r\"atten, som 
jag uppn\aa{}r i staten, i samh\"allet, f\"or n\aa{}gonting annat \"an en 
r\"att, som gives mig av andra? Om ett dumhuvud ger mig r\"att, s\aa{} blir 
jag misst\"anksam mot min r\"att; jag vill icke ha hans medgivande. Men \"aven 
n\"ar en vis man ger mig r\"att, har jag den dock \"annu icke. Om \textit{jag} 
har r\"att, \"ar fullst\"andigt beroende av d\aa{}rarna och de vises 
medh\aa{}ll.

Men \"and\aa{} ha vi allt hittills traktat efter denna r\"att. Vi s\"oka 
r\"att och v\"anda oss f\"ordenskull till domstolen. Vilken? Till den 
kungliga, den p\aa{}vliga, till folkets domstol o.s.v. Kan sultanens domstol 
uttala en annan r\"att, \"an den r\"atten, som sultanen f\"orordnat som 
r\"att? Kan den giva mig r\"att, om jag s\"oker en r\"att, som icke 
\"overensst\"ammer med sultanr\"atten? Kan den exempelvis medgiva r\"atten 
till h\"ogf\"orr\"aderi, d\aa{} det enligt sultanens mening icke \"ar en 
r\"att? Kan den i egenskap av censurr\"att till\aa{}ta mig fri yttrander\"att, 
d\aa{} sultanen icke vill veta av denna \textit{min} r\"att? Vad s\"oker jag 
d\aa{} hos denna domstol? Jag s\"oker sultanens r\"att, icke \textit{min} 
r\"att; jag s\"oker -- \textit{andras} r\"att. S\aa{} l\"ange denna 
fr\"ammande r\"att ocks\aa{} \"overensst\"ammer med min, s\aa{} skall jag 
naturligtvis ocks\aa{} betrakta den som min.

Staten till\aa{}ter icke, att man sj\"alv ordnar sig till r\"atta man och man 
emellan; den mots\"atter sig \textit{tvekampen}. Ja varje litet slagsm\aa{}l 
blir bestraffat, \"aven om ingen av de k\"ampande kallat polisen till hj\"alp. 
Detta \"ar alltid regel s\aa{} snart ett \textit{jag} bankat p\aa{} ett 
\textbf{du}; undantag g\"ores blott n\"ar en \textit{familjefar} pryglar ett 
barn. Familjen \"ar ber\"attigad och i dess namn har fadern r\"att; jag, som 
enskild har icke r\"att.

Om jag har r\"att eller ej, d\"ar\"over kan ingen annan vara domare \"an jag 
sj\"alv. Andra kunna blott sitta till doms och d\"oma \"over, om de best\"amma 
min r\"att, och om denna \"aven best\aa{}r som r\"att f\"or dem.

L\aa{}t oss emellertid \"aven betrakta saken p\aa{} annat s\"att. Jag skall i 
sultanstaten v\"orda sultanr\"atten, folkr\"atten i republiken, den kanoniska 
r\"atten i katolska l\"ander o.s.v. Dessa r\"atter skall jag underordna mig, 
skall h\aa{}lla dem heliga. Ett "{}r\"attssinne"{} och "{}lagligt sinne"{} av 
detta slag st\aa{}r folket s\aa{} tjockt i blodet, att de m\"ast 
revolution\"ara i v\aa{}ra dagar, vilja underkasta oss v\"aldet av en ny 
"{}helig r\"att"{}, -- "{}samh\"allets r\"att"{}, m\"ansklighetens r\"att, 
"{}allas r\"att"{} o.s.v. "{}Allas r\"att"{} skall g\aa{} f\"ore \textit{min} 
r\"att. Som en "{}allas r\"att"{} \"ar det ju visserligen ocks\aa{} min 
r\"att, d\aa{} jag ju tillh\"or alla; men att det samtidigt \"ar en r\"att 
f\"or andra, ja, f\"or alla andra, det driver mig icke till att 
uppr\"atth\aa{}lla densamma. Icke som en allas r\"att skall jag komma att 
f\"orsvara den, utan som \textit{min} r\"att, och varje annan person m\aa{} se 
till hur han likaledes kan f\"orsvara den. Allas r\"att (exempelvis till att 
\"ata) \"ar en r\"att f\"or varje enskild. Tar sig envar denna r\"att 
of\"orminskad, s\aa{} \"ovas denna r\"att av alla. Men s\"orj dock icke f\"or 
alla, brusa icke upp f\"or allas r\"att.

Men samh\"allsreformatorerna predika f\"or oss en 
"{}\textit{samh\"allsr\"att}"{}. D\aa{} blir den enskilde samh\"allets slav 
och har blott r\"att om samh\"allet \textbf{ger} honom r\"att, d.v.s. om han 
lever efter samh\"allets lagar, allts\aa{} om han \"ar -- \textit{lojal}. Om 
jag \"ar lojal i en despoti eller i ett Weitlingskt "{}samh\"alle"{} s\aa{} 
\"ar det f\"or mig samma r\"attsl\"oshet, s\aa{} l\aa{}ngt jag i b\aa{}da 
fallen icke har min r\"att, men andras.

Man fr\aa{}gar st\"andigt: "{}vem eller vad giver mig r\"att till detta?"{} 
Man svarar: Gud, k\"arleken, f\"ornuftet, naturen, humaniteten o.s.v. Nej, 
blott din makt, din kraft giver dig r\"atten (ditt f\"ornuft kan exempelvis 
giva dig den).

Kommunismen, som antager, att m\"anniskorna "{}har av naturen samma r\"att"{}, 
vederl\"agger sin egen sats d\"arigenom, att m\"anniskorna av naturen alls 
ingen r\"att har. Den vill exempelvis icke medgiva, att f\"or\"aldrarna av 
naturen har r\"att gent emot barnen, eller dessa mot f\"or\"aldrarna: den 
upph\"aver familjen. Naturen ger f\"or\"aldrarna, systrarna o.s.v. absolut 
ingen r\"att. Denna helt revolution\"ara eller Babeufska grundsats vilar 
\"overhuvudtaget p\aa{} en religi\"os eller falsk \aa{}sk\aa{}dning. Vem kan 
fr\aa{}ga efter "{}r\"atten"{}, om han icke st\aa{}r p\aa{} en religi\"os 
st\aa{}ndpunkt? \"Ar icke "{}r\"atten"{} ett religi\"ost begrepp, d.v.s. 
n\aa{}got heligt? "{}Likhet inf\"or lagen"{}, som revolutionen uppst\"allde 
den, \"ar ju blott en annan form av den "{}kristliga j\"amlikheten"{} -- 
"{}br\"odernas, Guds barns, de kristnas j\"amlikhet o.s.v."{}, kort sagt -- 
\textit{fraternit\'e}. Alla fr\aa{}gor om r\"atten f\"ortj\"ana att gisslas 
med Schillers ord:

\begin{quotation}

\noindent{} M\aa{}nga \aa{}r min n\"asa redan tj\"anat mig att lukta; men jag 
har d\aa{} ocks\aa{} till den en p\aa{}vislig r\"att?

\end{quotation}

D\aa{} revolutionen st\"amplade likheten som en "{}r\"att"{}, 
flydde den \"over p\aa{} det religi\"osa omr\aa{}det, i det heliga, i idealens 
regioner. Fr\aa{}n den tiden ha vi haft striden om de "{}heliga, 
of\"orytterliga m\"anniskor\"attigheterna"{}. Emot den "{}eviga 
m\"anniskor\"atten"{} uppst\"alldes helt naturligt och lika s\aa{} 
ber\"attigat "{}det best\aa{}endes v\"alf\"orv\"arvade r\"att"{}: r\"att emot 
r\"att, d\"ar naturligtvis det ena som det andra utskrikes av motst\aa{}ndarna 
som "{}or\"att"{}. Detta \"ar "{}\textit{r\"attsstriden}"{} sedan 
revolutionen.

Ni vill "{}vara i er r\"att"{} gent emot de andra. Det kunna ni icke. Gent 
emot dem komma ni evigt att ha or\"att; ty de skulle ju icke vara era 
motst\aa{}ndare, om de icke "{}varit i sin r\"att"{}. De komma alltid att 
"{}giva er or\"att"{}. Men er r\"att \"ar gentemot deras en h\"ogre, st\"orre, 
\textit{m\"aktigare}? Alldeles icke! Er r\"att \"ar icke m\"aktigare om icke 
ni \"aro m\"aktigare. Ha kinesiska unders\aa{}tar n\aa{}gon r\"att till 
frihet? Sk\"ank dem frihet och ni skall se hur mycket ni misstagit er d\"ari; 
d\aa{} de icke f\"orst\aa{} att bruka friheten, s\aa{} ha de ingen r\"att 
d\"artill. Eller tydligare: d\aa{} de icke ha n\aa{}gon frihet, ha de h\"aller 
ingen r\"att till den. Barn ha ingen r\"att till myndighet, emedan de icke 
\"aro myndiga, d.v.s. emedan de \"aro barn. Folk, som l\aa{}ta h\aa{}lla sig i 
omyndighet, ha ingen r\"att till myndighet; f\"orst d\aa{} de upph\"ora att 
vara omyndiga, hade de r\"att till myndighet. Detta betyder blott: du har 
\textbf{r\"att} att vara allt vad du har \textbf{makt} att vara. Jag 
h\"arleder all r\"att och alla r\"attigheter fr\aa{}n \textit{mig}; jag \"ar 
\textit{ber\"attigad} till allt, som jag \"ar m\"aktig. Jag \"ar ber\"attigad 
att st\"orta Zeus, Jehova, Gud o.s.v., om jag \textit{kan} det. Kan jag det 
icke, s\aa{} bli dessa gudar st\"andigt vid makten och ha st\"andigt r\"att 
gent emot mig, medan jag skall frukta deras makt och r\"att i vanm\"aktig 
gudsfruktan, skall i allt h\aa{}lla deras bud, och allt vad jag g\"or enligt 
deras r\"att, skall jag tro mig ha r\"att till, liksom de ryska 
gr\"ansvakterna tro sig vara ber\"attigade att skjuta de misst\"ankta, som 
icke stanna p\aa{} deras befallning. De m\"orda f\"or en "{}h\"ogre 
auktoritets"{} r\"akning, d.v.s. de m\"orda med "{}r\"att"{}. Men jag \"ar 
genom mig sj\"alv ber\"attigad att m\"orda, om jag icke sj\"alv f\"orbjuder 
mig det, om jag icke sj\"alv r\"ades f\"or mord, som n\aa{}got "{}or\"att"{}. 
Denna \aa{}sk\aa{}dning ligger till grund f\"or Chamissos dikt "{}Das 
Mordthal"{}, d\"ar den gr\aa{}nade indianska m\"ordaren avtvingar de vita, 
vars kamrat han m\"ordat, v\"ordnad. Blott till det, som jag icke kan g\"ora 
med frejdigt mod, \"ar jag icke ber\"attigad, d.v.s. till det, som jag icke 
ber\"attigar mig.

\textit{Jag} avg\"or om n\aa{}got \"ar r\"att f\"or mig; utom mig finns det 
ingen r\"att. \"Ar det r\"att f\"or mig, s\aa{} \"ar det r\"att. Det \"ar 
m\"ojligt, att det icke \"ar r\"att f\"or en annan; det m\aa{} vara hans sorg, 
icke min: de m\aa{} f\"orsvara sig. Och om n\aa{}got icke vore r\"att f\"or 
hela v\"arlden, men vore r\"att f\"or mig, d.v.s. jag ville det, s\aa{} 
fr\aa{}gade jag icke efter hela v\"arlden. S\aa{} g\"or envar, som vet att 
uppskatta \textit{sig sj\"alv}, envar i den m\aa{}n han \"ar egoist, ty makt 
g\aa{}r f\"ore r\"att och detta -- med full r\"att.

Emedan jag \"ar m\"anniska av naturen, har jag samma r\"att att njuta allt 
livets goda, s\"ager Babeuf. Kunde han icke lika g\"arna s\"aga: emedan jag av 
naturen \"ar en f\"orstf\"odd prins, har jag r\"att till tronen? 
M\"anniskor\"attigheterna och de v\"alf\"orv\"arvade r\"attigheterna g\aa{}r 
ut p\aa{} ett och samma, n\"amligen p\aa{} naturen, som \textit{ger} mig en 
r\"att, d.v.s. p\aa{} f\"odelsen, vidare \"arftligheten o.s.v. Att jag \"ar 
f\"odd som m\"anniska, \"ar detsamma som: jag \"ar f\"odd som kungason. Den 
naturliga m\"anniskan har blott en naturlig r\"att, d\"arf\"or att han har 
makt och naturliga fordringar: han har medf\"odd r\"att och medf\"odda 
anspr\aa{}k. Men \textit{naturen} kan icke ber\"attiga mig till n\aa{}gonting, 
d.v.s. g\"ora mig duglig eller m\"aktig till n\aa{}got, som blott mina 
handlingar kan ber\"attiga mig. Att kungabarnet st\"aller sig \"over andra 
barn, det \"ar redan hans handling, som garanterar honom f\"orspr\aa{}nget; 
och att de andra barnen till\aa{}ta och erk\"anna detta, det \"ar deras 
g\"arning, som g\"or dem v\"ardiga -- att vara underd\aa{}niga.

Om naturen, Gud, eller folkets val ger mig en r\"att, s\aa{} \"ar det 
st\"andigt samma \textit{fr\"ammade} r\"att, en r\"att, som icke jag giver 
eller tager mig.

Kommunisterna s\"aga: samma arbete ber\"attiga m\"anniskorna till samma 
njutning. Nej, samma arbete ber\"attigar dig icke till det, utan allenast det 
lika njutandet ber\"attigar dig till lika njutning. Njut, s\aa{} \"ar du 
ber\"attigad till njutning. Men har du arbetat och l\aa{}tit njutningen 
undandragas dig, s\aa{} -- "{}sker dig r\"att"{}.

N\"ar ni \textit{tar} njutningen s\aa{} \"ar den er r\"att; l\"angtar ni 
d\"aremot blott efter den, utan att gripa den, s\aa{} blir den framdeles som 
hittills en "{}v\"alf\"orv\"arvad r\"att"{} f\"or dem, som ha privilegium 
p\aa{} njutningen. Det \"ar deras r\"att, liksom det blev er r\"att om ni tog 
den.

Striden om "{}egendomsr\"atten"{} g\aa{}r i h\"oga b\"oljor. Kommunisterna 
p\aa{}st\aa{}: jorden tillh\"or r\"atteligen dem, som bebygga den och dess 
produkter tillh\"or dem som frambringa dem. Jag menar att de tillh\"ora dem, 
som f\"orst\aa{} att s\"atta sig i besittning av dem, eller dem, som icke 
l\aa{}ta ber\"ova sig dem. \"Agnar han sig \aa{}t jorden, s\aa{} tillh\"or 
honom icke blott jorden, utan ocks\aa{} r\"atten till den. Detta \"ar den 
\textit{egoistiska r\"atten}, d.v.s. det \"ar r\"att f\"or mig, d\"arf\"or 
\"ar det r\"att.

Tigern, som anfaller mig, har r\"att, och jag, som skjuter ned honom, har 
ocks\aa{} r\"att. Jag f\"orsvarar icke min \textit{r\"att} emot honom, utan 
\textit{mig}.

D\aa{} den m\"anskliga r\"atten alltid \"ar en \textit{given} r\"att, s\aa{} 
\"ar r\"atten i v\"arkligheten alltid beroende av den r\"att, som 
m\"anniskorna giva varandra, d.v.s. erk\"anna. Erk\"anner man, att barnet har 
r\"att till existens, s\aa{} har det r\"att; erk\"anner man det icke, s\aa{} 
som fallet var hos spartanerna och de gamla romarna, s\aa{} har det icke 
r\"att. Ty blott samh\"allet kan giva eller erk\"anna, barnen kunna icke 
sj\"alva taga den, eller giva sig densamma. Man skall inv\"anda: men barnen 
hade dock "{}av naturen"{} r\"att till existens; spartanerna nekade blott att 
\textit{erk\"anna} denna r\"att. Men d\aa{} hade de ju ingen r\"att till detta 
erk\"annande, lika litet som de hade r\"att till, att de vilda djuren, till 
vilka de blevo kastade, skulle erk\"anna deras r\"att till livet.

Man talar s\aa{} mycket om den medf\"odda r\"atten och klagar:

\begin{quotation}

\noindent{} Om r\"atten, som \"ar oss medf\"odd, om den \"ar tyv\"arr icke 
tal.

\end{quotation}

Vilken \"ar d\aa{} den r\"att, som \"ar mig medf\"odd? R\"atten att 
bliva gods\"agare, att \"arva en tron, f\aa{} en kunglig eller adlig 
uppfostran, eller ocks\aa{}, emedan jag f\"oddes av fattiga f\"or\"aldrar, 
f\aa{} en friplats i en skola, bli kl\"add med allmosemedel f\"or att 
slutligen f\"ortj\"ana min sill och potatis i en kolgruva eller v\"avstol? 
\"Ar icke detta medf\"odd r\"att, r\"att som av f\"odseln tillkommer mig 
fr\aa{}n f\"or\"aldrarna? Ni s\"aga: nej! Ni mena att detta blott \"ar 
missbrukad f\"oregiven r\"att, det \"ar just denna r\"att, som ni vilja 
avskaffa genom den \textit{v\"arkligt medf\"odda r\"atten}. F\"or att motivera 
detta, g\aa{} ni tillbaka till det primitivaste och p\aa{}st\aa{}, att alla 
\"aro \textit{lika} varandra vid f\"odseln, alla \"aro \textit{m\"anniskor}. 
Jag vill medgiva att alla f\"odas som m\"anniskor och d\"armed att de 
nyf\"odda d\"ari \"aro varandra \textit{lika}. Varf\"or \"aro de det? Blott 
d\"arf\"or, att de \"annu blott visa sig som \textit{m\"anniskobarn}, nakna 
sm\aa{} m\"anniskor. Men d\"arigenom \"aro de ocks\aa{} olika dem, som redan 
ha gjort n\aa{}gonting av sig och icke l\"angre blott \"aro 
"{}m\"anniskobarn"{}, utan -- barn av sig sj\"alv. De senare besitta mer \"an 
blott medf\"odd r\"att: de ha \textit{f\"orv\"arvat} r\"att. Vilken motsats, 
vilket stridsf\"alt! Den gamla striden mellan den medf\"odda och den 
f\"orv\"arvade r\"atten. \AA{}beropa er blott p\aa{} den medf\"odda r\"atten; 
man skall icke dr\"oja att emot den st\"alla den f\"orv\"arvade r\"atten. 
B\aa{}da st\aa{} p\aa{} "{}r\"attens"{} st\aa{}ndpunkt; ty b\aa{}da ha de en 
r\"att gent emot den andre, den ene den medf\"odda eller naturliga, den andre 
den f\"orv\"arvade eller "{}v\"alf\"orv\"arvade"{} r\"atten.

S\aa{} l\"ange ni bli st\aa{}ende p\aa{} r\"attens st\aa{}ndpunkt, s\aa{} 
l\"ange f\aa{} ni oavbrutet gr\"al om r\"atten. Den andre kan icke giva er er 
r\"att, han kan icke "{}l\aa{}ta er vederfaras r\"att"{}. Den som har makten, 
har -- r\"att; ha ni icke den f\"orra s\aa{} ha ni icke den senare. \"Ar denna 
vishet s\aa{} sv\aa{}r att f\aa{} tag p\aa{}? Se dock blott p\aa{} de 
m\"aktiga och deras handlingar! Vi tala naturligtvis h\"ar blott om Kina och 
Japan. F\"ors\"ok blott en enda g\aa{}ng, ni kineser och japaneser, att giva 
de m\"aktiga or\"att, och ni skola strax se hur de kasta er i f\"angelset. 
Den, som ville neka dem r\"atten, stod blott en v\"ag \"oppen -- maktens. Om 
ni tar makten fr\aa{}n dem, s\aa{} ha de v\"arkligen f\aa{}tt or\"att; ni har 
tagit r\"atten fr\aa{}n dem. Eljes kunna ni icke g\"ora annat \"an knyta 
n\"aven i fickan, eller som n\"asvisa narrar falla offer f\"or deras r\"att.

Om ni japaneser och kineser icke fr\aa{}ga efter den r\"atten som \"ar 
"{}medf\"odd"{}, s\aa{} beh\"ova ni h\"aller icke fr\aa{}ga efter den 
f\"orv\"arvade r\"atten.

Ni rygga tillbaka f\"or de andra, emedan ni tro er se \textit{r\"attens 
sp\"oke} vid sidan av dem, vilket, liksom i de homeriska striderna, synes 
k\"ampa som gudinna p\aa{} deras sida. Vad g\"ora ni? Kasta ni spjutet? Nej, 
ni driva omkring f\"or att vinna sp\"oket till att f\"akta p\aa{} er sida. Ni 
t\"avlar om sp\"okets gunst. En annan skulle helt enkelt fr\aa{}ga: Vill jag, 
vad motst\aa{}ndaren vill? "{}Nej!"{} N\aa{} s\aa{} m\aa{} tusen gudar eller 
dj\"avlar k\"ampa f\"or honom, jag g\aa{}r \"and\aa{} mot honom!

"{}R\"attsstaten, som bland andra f\"oretr\"ades av Vossische Zeitung, 
fordrar, att tj\"anstem\"annen blott skola kunna avs\"attas av domaren inom 
domsagan, icke genom \textit{administrationen}. F\aa{}f\"anga illusion! Om det 
best\"amdes, att en tj\"ansteman, som en g\aa{}ng upptr\"adde berusad, skulle 
f\"orlora sin tj\"anst, s\aa{} m\aa{}ste domaren f\"alla honom p\aa{} vittnens 
intyg. Lagstiftaren beh\"ovde blott noggrant angiva alla m\"ojliga 
f\"orseelser, som medf\"orde f\"orlust av \"ambetet, m\aa{} de vara \"an 
s\aa{} l\"ojliga (t.ex. om n\aa{}gon skrattade sin f\"orman i ansiktet, icke 
varje s\"ondag gick i kyrkan, eller icke gick till nattvarden alla fyra 
veckorna, eller gjorde skulder, hade oanst\"andigt s\"allskap, eller icke 
visade beslutsamhet o.s.v., s\aa{} skulle han avs\"attas. Det skulle kunna 
falla lagstiftarna in, att exempelvis h\"anskjuta dessa saker till en 
hedersdomstol.) S\aa{} hade domaren blott att unders\"oka, om den anklagade 
l\aa{}tit dessa "{}f\"orseelser komma sig till last"{}, och m\aa{}ste s\aa{} 
efter inh\"amtade bevis d\"oma honom till avs\"attning.

Domaren \"ar f\"orlorad om han upph\"or att vara \textit{mekanisk}. Ty har han 
blott en mening, liksom alla andra, och d\"omer han efter denna mening, s\aa{} 
\"ar det icke l\"angre en \textit{\"ambetshandling}; som domare v\aa{}gar han 
blott d\"oma efter lagen. Tacka vill jag d\aa{} de gamla franska domstolarna, 
de som f\"orst efter egen mening ville pr\"ova och registrera vad som skulle 
vara r\"att. De d\"omde \aa{}tminstone efter egen r\"att och gjorde sig icke 
till maskiner \aa{}t lagstiftarna, om de ocks\aa{}, i genskap av domare, 
m\aa{}ste bliva maskiner \aa{}t sig sj\"alva.

Man s\"ager, att straffet \"ar f\"orbrytarens r\"att. Men straffriheten \"ar 
ocks\aa{} hans r\"att. Lyckas han i sitt f\"oretag, s\aa{} sker honom r\"att, 
och lyckas han icke, s\aa{} sker honom likaledes r\"att. Som man b\"addar, 
f\aa{}r man ligga. Kastar n\aa{}gon sig dumdristigt i fara och omkommer 
d\"arvid s\aa{} bruka vi s\"aga: det var r\"att \aa{}t honom, han har icke 
b\"attre f\"ortj\"ant. Besegrade han d\"aremot faran, d.v.s. segrade hans 
\textit{makt}, s\aa{} hade han ocks\aa{} \textit{r\"att}. Leker ett barn med 
kniven och sk\"ar sig, s\aa{} \"ar det r\"att; sk\"ar han sig d\"aremot icke, 
s\aa{} \"ar ocks\aa{} det r\"att. F\"orbrytaren vederfares v\"al ocks\aa{} 
r\"att, n\"ar han lider det han riskerade; varf\"or riskerade han det 
ocks\aa{}, d\aa{} han k\"ande de eventuella f\"oljderna! Men straffet, som vi 
tilldela honom, \"ar blott v\aa{}r r\"att, icke hans. V\aa{}r r\"att reagerar 
mot hans och han "{}f\aa{}r or\"att"{} emedan vi -- \"aro m\"aktigare.

\begin{center}
--------------------\end{center}

Vad som \"ar r\"att i ett samh\"alle kommer ocks\aa{} till uttryck i 
\textit{lagen}.

Hurudan lagen \"an m\aa{} vara, s\aa{} m\aa{}ste den respekteras av de -- 
lojala borgarna. D\"arf\"or ber\"omde man Old Englands respektfulla sinnelag, 
som fullst\"andigt motsvarade dessa ord hos Euripides (Orestes 412): "{}Vi 
tj\"ana gudarna, vad gudarna \"an m\aa{} vara."{} \textit{Lag \"ar lag och Gud 
\"ar Gud!} S\aa{} l\aa{}ngt ha vi kommit.

Man bem\"odar sig att draga gr\"anser emellan lagen och godtyckliga 
\textit{befallningar}: den f\"orra utg\aa{}r fr\aa{}n en ber\"attigad 
auktoritet. Men en lag om m\"anskliga handlingar (moralisk lag, statslag, 
o.s.v.) \"ar alltid en \textit{viljef\"orklaring} och d\"armed en befallning. 
Ja, om jag ocks\aa{} sj\"alv gav mig lagen, s\aa{} vore det dock blott min 
befallning, som jag n\"asta \"ogonblick kunde v\"agra h\"orsamhet. Men kan 
v\"al f\"orklara, vad som behagar en sj\"alv, undanbedja sig det motsatta med 
en lag och i v\"arsta fall behandla \"overtr\"adaren h\"arav som fiende; men 
\"over \textit{mina} handlingar eger ingen att befalla, ingen eger 
f\"oreskriva mig, vad jag skall g\"ora och giva mig lagar d\"arf\"or. Jag 
m\aa{}ste finna mig i att bli behandlad som andras \textit{fiende}, men aldrig 
lyckas det dem, att behandla mig som sitt \textit{kreatur} och att g\"ora 
\textit{sitt} f\"ornuft eller of\"ornuft till r\"attesn\"ore f\"or mig.

Staterna kunna blott existera s\aa{} l\"ange, som det finnes en 
\textit{h\"arskande vilja} och denna h\"arskande vilja anses sammanfalla med 
v\aa{}r egen vilja. H\"arskarens vilja \"ar -- lag. Vad gagnar dig dina lagar, 
om ingen f\"oljer dem, vad betyder dina befallningar, om ingen l\aa{}ter 
befalla sig. Staten kan icke pruta av p\aa{} sina anspr\aa{}k att best\"amma 
den enskildes vilja, att spekulera och r\"akna med den. F\"or den \"ar det en 
oundviklig n\"odv\"andighet, att ingen har en \textit{egen vilja}: hade 
n\aa{}gon en s\aa{}dan, s\aa{} m\aa{}ste staten utesluta denne (d\"oma, 
insp\"arra honom); hade alla en s\aa{}dan, s\aa{} avskaffade de staten. Staten 
\"ar icke t\"ankbar utan herrav\"alde och slaveri (underd\aa{}nighet); ty 
staten m\aa{}ste vilja vara h\"arskare f\"or alla dem, som den omfattar, och 
denna vilja kallar man "{}statsviljan"{}.

Den, som m\aa{}ste r\"akna p\aa{} de andras viljel\"oshet, f\"or att kunna 
best\aa{}, \"ar ett fuskv\"ark av dessa andra, liksom en h\"arskare \"ar ett 
tj\"anarnas fuskv\"ark. Upph\"orde underd\aa{}nigheten, s\aa{} vore det slut 
med herrav\"aldet.

Min \textit{egen vilja} \"ar statens f\"ord\"arv; den blir d\"arf\"or 
br\"annm\"arkt av den senare, som "{}egenvilja"{}. Den egna viljan och staten 
\"aro d\"odsfiender, mellan vilka det icke kan best\aa{} n\aa{}gon "{}evig 
fred"{}. S\aa{} l\"ange staten h\aa{}ller sig best\aa{}ende, framst\"aller den 
st\"andigt den egna viljan, dess st\"andigt oroande motst\aa{}ndare, som 
of\"ornuftig, ond o.s.v., och denna l\aa{}ter inbilla sig detta; den \"ar det 
v\"arkligen ocks\aa{}, emedan den l\aa{}ter inbilla sig det. Den har \"annu 
icke kommit till medvetande om sig sj\"alv och sitt eget v\"arde och d\"armed 
\"ar den ocks\aa{} ofullg\aa{}ngen, \"annu \"overtalbar o.s.v.

Varje stat \"ar \textit{despoti}, likgiltigt om det \"ar en eller m\aa{}nga 
som \"aro despoter, eller om alla \"aro h\"arskare, som man v\"al 
f\"orest\"aller sig, det skall vara i en republik, d.v.s. att den ena \"ar den 
andres despot. Detta \"ar n\"amligen fallet, n\"ar den en g\aa{}ng givna 
lagen, en folkf\"orsamlings uttalade vilja, framdeles skall vara en 
\textit{lag} f\"or den enskilde, som han \"ar \textit{skyldig att lyda}, eller 
mot vilken han har \textit{plikt} att vara lydig. Saken blir \"and\aa{} 
densamma, om man t\"anker sig, att varje enskild hade uttalat samma vilja och 
h\"arigenom \aa{}stadkommit en fullkomlig "{}samvilja"{}. Blev jag icke d\aa{} 
i dag och framdeles bunden vid min vilja fr\aa{}n i g\aa{}r? Min vilja vore i 
detta fall stelnad. Den beklagliga \textit{stabiliteten}! Min skapelse (ett 
visst viljeuttryck), har blivit min h\"arskare. Men jag, skaparen, jag blev 
h\"ammad i min vilja, i mitt lopp och min uppl\"osning. Emedan jag var narr i 
g\aa{}r, s\aa{} m\aa{}ste jag framdeles vara narr. P\aa{} s\aa{} s\"att \"ar 
jag i b\"asta fall -- jag skulle lika g\"arna kunna s\"aga i s\"amsta fall -- 
i statslivet en slav av mig sj\"alv. Emedan jag i g\aa{}r var en viljande, 
\"ar jag i dag en viljel\"os, i g\aa{}r frivilligt, i dag ofrivilligt.

Hur f\"or\"andra detta? Blott d\"arigenom, att jag icke erk\"anner n\aa{}gon 
\textit{plikt}, d.v.s. icke binder mig, eller l\aa{}ter mig bindas. Har jag 
ingen plikt, s\aa{} har jag ingen lag.

"{}Men man skall binda mig!"{} Ingen kan binda min vilja, och min motvilja 
f\"orblir fri.

"{}Allting skulle ju g\aa{} under, om alla kunde g\"ora som de ville!"{} Vem 
har sagt, att alla kunna g\"ora vad de vilja? Beh\"over du v\"al finna dig i 
allt? F\"orsvara dig, s\aa{} skall ingen g\"ora dig n\aa{}gonting! Den, som 
s\"oker att bryta din vilja, f\aa{}r med dig att g\"ora och \"ar din 
\textit{fiende}. Handla mot honom som s\aa{}dan. Har du som skydd bakom dig 
\"annu n\aa{}gra millioner, s\aa{} \"ar du en imposant makt och skall f\aa{} 
en l\"att seger. Men \"aven om ni imponera p\aa{} motst\aa{}ndaren, som en 
makt, s\aa{} \"aro ni dock ingen helgad auktoritet f\"or honom, ty d\aa{} 
m\aa{}ste han vara en stackare. Respekt och aktning \"ar han heller icke 
skyldig er, \"aven om han m\aa{}ste taga sig i akt f\"or er makt.

Vi bruka att klassifiera staterna efter det s\"att p\aa{} vilket man 
f\"ordelat "{}den h\"ogsta makten"{}. Har en enskild makten, kalla vi det 
monarki, ha alla makten, kalla vi det demokrati o.s.v. Allts\aa{} h\"ogsta 
makten! Makt mot vem! Mot den enskilde och hans "{}egenvilja"{}. Staten 
ut\"ovar makten, detta t\"ors icke den enskilde. Statens uppgift \"ar 
maktut\"ovning och sin makt kallar den r\"att, den enskildes makt 
"{}f\"orbrytelse"{}. F\"orbrytelse heter s\aa{}ledes den enskildes makt, och 
blott genom f\"orbrytelse bryter han statens makt, emedan han \"ar av den 
mening, att staten icke skall vara \"over honom, utan han \"over staten.

Om jag nu ville handla l\"ojligt, s\aa{} kunde jag som en v\"almenande 
f\"ormana er, att icke skapa s\aa{}dana lagar, som ingrep i min 
sj\"alvutveckling, sj\"alvv\"arksamhet, sj\"alvskapelse. Jag ger icke detta 
r\aa{}d. Ty skulle ni f\"olja, s\aa{} skulle det vara oklokt och jag skulle 
bli bedragen p\aa{} hela min vinst. Jag fordrar absolut ingenting av er, ty 
vad jag \"an fordrade, skulle ni \"and\aa{} vara befallande lagstiftare och 
m\aa{}ste s\aa{} vara, emedan en korp icke kan sjunga, och en r\"ovare icke 
kan leva utan rov. H\"allre fr\aa{}gar jag dem, som vilja vara egoister, 
vilket de betrakta som egoism, att l\aa{}ta giva sig lagar av er och 
respektera dem, eller att \"ova most\aa{}nd, ja, f\"orh\aa{}lla sig 
fullst\"andigt oh\"orsam mot dem. Godmodiga m\"anniskor mena, att lagarna 
blott m\aa{}ste f\"oreskriva det, som folket k\"anner vara r\"att och billigt. 
Men vad ang\aa{}r mig det, som g\"aller hos folket och f\"or folket? Folket 
skall kanske vara emot gudsbespottaren; allts\aa{} en lag mot gudsbespotteri. 
Skall jag d\"arf\"or l\aa{}ta bli att h\aa{}na? Skall denna lag vara mig 
heligare \"an en "{}befallning"{}? Jag fr\aa{}gar!

Alla regeringsformer utg\aa{}r fr\aa{}n den grundsatsen, att all r\"att och 
all makt tillh\"or folket som helhet. Ty ingen av dem underl\aa{}ter att 
\aa{}beropa sig p\aa{} menigheten, och despoten s\aa{}v\"al som presidenten 
eller aristokratien handlar och befaller "{}i statens namn"{}. De \"aro i 
besittning av "{}statsmakten"{}, och det \"ar fullst\"andigt likgiltigt om det 
\"ar folket som helhet (om detta vore m\"ojligt) som ut\"ovar statens makt, 
eller om det blott \"ar presidenten f\"or denna menighet, m\aa{} det s\aa{} 
vara flera, som i en aristokrati, eller blott en, som i en monarki. Menigheten 
\"ar alltid \"over den enskilde, och sitter inne med en makt, som kallas 
\textit{ber\"attigad}, d.v.s. som \"ar \textit{r\"att}.

Gentemot statens helighet \"ar den enskilde blott ett van\"arans k\"aril, i 
vilket det blott finns "{}\"overmod, ondska, h\aa{}n och sm\"adelse, 
frivolitet"{} o.s.v. s\aa{} framt han icke erk\"anner statens helighet. 
Statstj\"anarens och statsunders\aa{}tens pr\"asterliga h\"ogmod har kostliga 
straff f\"or det profana "{}\"overmodet"{}.

N\"ar regeringen betecknar all andlig v\"arksamhet mot staten som straffbar, 
s\aa{} komma de moderata liberalerna och mena, att satir, sk\"amt, humor 
o.s.v. dock m\aa{}ste sprudla, och att geniet m\aa{}ste njuta friheten. Det 
\"ar s\aa{}ledes icke den \textit{enskilda m\"anniskan} som skall vara fri, 
utan \textit{geniet}. Men i sin fulla r\"att s\"ager d\aa{} staten, eller 
regeringen i statens namn: den, som icke \"ar med mig, \"ar emot mig. Sk\"amt, 
satir o.s.v. kort sagt gycklandet med statsv\"asendet har alltid undergr\"avt 
statens st\"allning och den \"ar d\"arf\"or icke alls "{}oskyldig"{}. Och hur 
skall f\"or \"ovrigt gr\"ansen dragas mellan skyldigt och oskyldigt sk\"amt? 
De moderata komma vid denna fr\aa{}ga i stor f\"orl\"agenhet och det hela 
stannar vid b\"onen, att staten (regeringen) \"and\aa{} icke m\aa{} vara 
s\aa{} \textit{snarstucken} och \textit{kitslig}; den m\aa{} icke genast 
v\"adra ondska i harml\"osa ting, utan \"overhuvudtaget vara en smula 
"{}tolerant"{}. \"Overdriven k\"anslighet \"ar blott en svaghet vars 
undvikande m\aa{}ste vara en prisv\"ard dygd. Endast i krigstider kan man icke 
vara skonsam, och det som m\aa{} vara till\aa{}tet under lugna 
f\"orh\aa{}llande, upph\"or att vara till\aa{}tet, s\aa{} snart som 
bel\"agringstillst\aa{}ndet \"ar f\"orklarat. Emedan de v\"almenande 
liberalerna mycket v\"al k\"anner detta, s\aa{} skynda de sig att f\"orklara, 
att det p\aa{} grund av "{}folkets tillgivenhet"{} ingenting \"ar att frukta. 
Men regeringen \"ar klokare och l\aa{}ter icke intala sig n\aa{}got 
s\aa{}dant. Den k\"anner s\aa{} v\"al till hur man avspisar med sk\"ona ord 
och skall icke n\"oja sig med detta sk\aa{}debr\"od.

Men man vill ha sin tummelplats, ty man \"ar ju ett barn och kan icke vara 
s\aa{} allvarlig, som de gamla: ungdom och visdom f\"oljas icke \aa{}t.

Man k\"opsl\aa{}r blott om denna tummelplats, om ett par timmars lustig lek. 
Man fordrar blott, att staten icke skall vara alltf\"or kinkig, som en gammal 
knarrig pappa. Den skall till\aa{}ta n\aa{}gra \aa{}sneprocessioner och lite 
narrspel, p\aa{} samma s\"att som kyrkan till\"at det under medeltiden. Men 
den tid, den utan fara kunde till\aa{}ta detta, \"ar f\"orbi. Barn, som nu en 
g\aa{}ng komma i \textit{det fria}, och tillbringa en timma utan riset, vill 
icke tillbaka till \textit{cellen}. Ty friheten \"ar nu icke mer ett 
supplement till cellen, icke en f\"orfriskande \aa{}terh\"amtning, utan dess 
motsats, en \textit{aut} -- \textit{aut}. Staten m\aa{}ste d\"arf\"or antingen 
icke t\aa{}la n\aa{}gonting mera, eller t\aa{}la allt och g\aa{} under; den 
m\aa{}ste antingen vara mycket \"omt\aa{}lig, eller ok\"anslig som en d\"od. 
Det \"ar slut med toleransen. R\"acker den f\"orst fingret, s\aa{} tar man 
snart hela handen. Det finns icke l\"angre n\aa{}got "{}sk\"amt"{}; allt 
sk\"amt, satir, humor, vitzighet o.s.v. blir till bittrast allvar.

De "{}frisinnades"{} rop p\aa{} tryckfrihet mots\"ager deras egen princip, 
deras egentliga \textit{vilja}. De \textit{vilja}, vad de icke \textit{vilja}, 
d.v.s. de \"onska, de skulle g\"arna vilja. D\"arf\"or avfalla de ocks\aa{} 
s\aa{} l\"att, om tryckfriheten n\aa{}gon g\aa{}ng anv\"andes. D\aa{} 
m\aa{}ste de ha censur. Helt naturligt. Staten \"ar helig \"aven f\"or dem, 
liksom moralen o.s.v. De uppf\"ora sig blott som ouppfostrade slynglar mot 
den, som fiffiga barn, vilka k\"anna f\"or\"aldrarnas svaghet och s\"oka 
profitera p\aa{} densamma. Pappa stat skall till\aa{}ta dem att s\"aga en hel 
del, som icke behagar honom, men pappa har r\"att, att med en str\"ang blick 
censurera deras framfusiga pladder. Erk\"anna de i honom sin pappa, s\aa{} 
m\aa{}ste de, som alla barn, finna sig i att beh\"arska sitt tal i hans 
n\"arvaro.

\begin{center}
--------------------\end{center}


L\aa{}ter du giva dig r\"att av en annan person, s\aa{} m\aa{}ste du \"aven 
l\aa{}ta honom giva dig or\"att; kommer ditt ber\"attigande och bel\"oning 
fr\aa{}n honom, s\aa{} v\"anta hans anklagelse och straff. J\"amsides med 
r\"atten f\"oljer or\"atten, med lagligheten -- \textit{f\"orbrytelsen}. Vad 
\"ar du? -- Du \"ar en \textit{f\"orbrytare}!

"{}F\"orbrytaren \"ar statens f\"orbrytelse!"{} s\"ager Bettina.\footnote{Dies 
Buch geh\"ort dem K\"onig. s. 376.} Man kan l\aa{}ta denna sats g\"alla, 
\"aven om Bettina sj\"alv icke precis fattade den s\aa{}. I staten kan 
n\"amligen icke det tygell\"osa jaget, jaget, som allena tillh\"or sig 
sj\"alv, icke komma till full utveckling och f\"orv\"arkligande. Varje jag 
\"ar redan fr\aa{}n f\"odseln en f\"orbrytare mot folket, mot staten. 
D\"arf\"or vakar ocks\aa{} staten \"over alla, i var och en ser den en -- 
egoist, och f\"or egoisterna r\"ades den. Hos var och en f\"oruts\"atter den 
det s\"amsta och ger med polisen akt p\aa{}, att "{}staten icke tar n\aa{}gon 
skada"{}\textit{, ne quid respublica detrimenti capiat}. Det tygell\"osa jaget 
-- och s\aa{}dana \"aro vi ursprungligen alla och f\"orbliva det st\"andigt i 
v\aa{}rt innersta -- \"ar den st\"andigt v\"arksamme f\"orbrytaren i staten. 
M\"anniskan, som ledes av sin dj\"arvhet, sin vilja, sin h\"ansynsl\"oshet och 
or\"addhet, blir av staten, av folket, vaktad med spioner. Jag s\"ager av 
folket! Ni godhj\"artade m\"anniskor \"aro s\aa{} stolta \"over folket, men 
folket \"ar fullst\"andigt genomsyrat av polisanda. -- Blott den, som 
f\"ornekar sitt jag, som \"ovar "{}sj\"alvf\"ornekelse"{}, \"ar angen\"am 
f\"or folket.

Bettina \"ar i den avf\"orda boken tillr\"ackligt godtrogen, att blott anse 
staten f\"or sjuk och hoppas p\aa{} dess tillfrisknande, ett tillfrisknande 
som hon vill framkalla genom "{}demagogerna"{}.\footnote{Sid. 376.} Men staten 
\"ar icke sjuk, utan i sin fulla kraft, d\aa{} den fr\aa{}n sig avvisar 
demagogerna, som vilja f\"orv\"arva n\aa{}gonting f\"or den enskilde, f\"or 
"{}alla"{}. I sina troende har den de b\"asta demagogerna, folkf\"orararna. 
Enligt Bettina skall "{}staten utveckla den groende friheten hos 
m\"anniskorna, eljes \"ar den korpmoder och s\"orjer blott f\"or 
korpfoder"{}.\footnote{Sid. 374.} Men n\aa{}got annat kan den icke, ty i och 
med detsamma, att den s\"orjer f\"or "{}m\"anskligheten"{} (vilket f\"or 
\"ovrigt redan den "{}fria"{} eller "{}humana"{} staten m\aa{}ste g\"ora) \"ar 
den "{}enskilde"{} korpfoder, styvbarn. Hur riktigt talar d\"aremot icke 
hennes borgm\"astare\footnote{Sid. 381.}: "{}Huru? Skulle icke staten ha 
n\aa{}gra andra f\"orpliktelser \"an att blott vara v\aa{}rdare av 
r\"addningsl\"ost sjuka? -- \AA{}h nej! Den sunda staten har alltid opererat 
bort det sjuka, men icke beblandat sig med det. Den beh\"over icke vara s\aa{} 
ekonomisk med sina safter. Sk\"ar utan tvekan av vildskotten, s\aa{} att de 
andra kunna blomma. -- Man m\aa{} icke b\"ava f\"or statens h\aa{}rdhet; dess 
moral, politik och religion tvingar den d\"artill. Man m\aa{} icke beskylla 
den f\"or k\"anslol\"oshet, dess medk\"ansla spj\"arnar emot, men erfarenheten 
finner blott bot i denna str\"anghet! Det finns sjukdomar f\"or vilka blott 
drastiska medel hj\"alpa. L\"akaren, som igenk\"anner sjukdomen som en 
s\aa{}dan, men \"angsligt tillgriper palliativ, skall aldrig h\"ava sjukdomen, 
men v\"al \"odel\"agga patienten efter l\"angre eller kortare tid."{} Det 
passar icke n\"ar fru Rot fr\aa{}gar: Om ni anv\"ander d\"oden, som drastiskt 
medel, vad finns d\aa{} att bota? Ty staten anv\"ander ju icke d\"oden emot 
sig, utan mot en f\"orarglig lem; den river ut ett \"oga, som \"ar den till 
f\"orargelse o.s.v.

"{}F\"or den sjuka staten \"ar det enda r\"addningen att skaffa m\"anniskorna 
trivsel i densamma."{} Menar man h\"ar, som Bettina, med m\"anniskorna 
begreppet "{}m\"anniska"{}, s\aa{} har hon r\"att: den "{}sjuka"{} staten 
skall botas genom "{}m\"anniskornas"{} trivsel, ty ju mera den enskilde har 
f\"orgapat sig i "{}m\"anniskan"{}, desto b\"attre st\aa{}r sig staten. Men 
till\"ampar man det p\aa{} den enskilda, p\aa{} "{}alla"{} (och 
f\"orfattarinnan g\"or detta halvt om halvt, emedan hon f\"orblir oklar om 
"{}m\"anniskan"{}) s\aa{} skulle det ungef\"ar bli s\aa{} h\"ar: "{}Den enda 
r\"addningen f\"or ett sjukt r\"ovarband, \"ar att hos sig skapa trivsel f\"or 
lojala borgare! Men d\"arigenom g\aa{}r r\"ovarbandet under som r\"ovarband, 
och medan de ana detta, s\aa{} skjuta de h\"allre en var, som ser ut att kunna 
bli en "{}ordentlig karl"{}.\footnote{Sid. 385.}

Bettina \"ar i denna bok patriot, eller \"an mer filantrop, lyckogivare. Hon 
\"ar otillfredsst\"alld med de best\aa{}ende f\"orh\aa{}llandena alldeles 
p\aa{} samma s\"att, som bokens titelsp\"oke och alla, som vilja 
\aa{}terf\"ora den gamla goda tron och vad d\"armed sammanh\"anger. Hon tror 
blott, att politikerna, statstj\"anarna och diplomaterna f\"ord\"arva staten, 
under det att dessa tv\"artom beskylla de ondsinta, "{}folkf\"orf\"orarna"{} 
f\"or detsamma.

Vad \"ar den vanlige f\"orbrytaren f\"or n\aa{}got annat \"an en, som har 
beg\aa{}tt den \"odesdigra f\"orseelsen, att str\"ava efter det som \"ar 
folkets, ist\"allet f\"or att s\"oka efter sitt eget. Han har s\"okt det 
f\"oraktliga, \textit{fr\"ammade} godset, har gjort vad de troende g\"ora, som 
trakta efter det Gud tillh\"or. Vad g\"or pr\"asten, som f\"ormanar 
f\"orbrytaren? Han f\"orest\"aller honom det or\"atta i, att han med sin 
handling vanhelgat statens heliga egendom (till vilken ju ocks\aa{} 
medborgarens liv m\aa{}ste r\"aknas); han skulle h\"allre kunnat f\"orebr\aa{} 
honom, att han besudlat \textit{sig sj\"alv}, n\"ar han icke f\"oraktade det 
\textit{fr\"ammade}, utan ans\aa{}g det vara v\"art ett rov: -- pr\"asten 
skulle kunnat g\"ora detta om han icke varit pr\"ast. Tala med den s\aa{} 
kallade f\"orbrytaren, som med en egoist, och han skall sk\"ammas, icke 
d\"arf\"or, att han \"overtr\"att era lagar eller f\"org\aa{}tt sig mot ert 
gods, utan d\"arf\"or, att han ans\aa{}g det v\"art att kringg\aa{} era lagar 
och att \aa{}tr\aa{} ert gods; han skall sk\"ammas f\"or, att han icke 
f\"oraktade er och ert gods, f\"or att han var f\"or litet egoist. Men ni 
kunna icke tala egoistiskt med honom, ty ni \"aro icke s\aa{} stora, som en 
f\"orbrytare, ni -- beg\aa{} inga f\"orbrytelser! Ni veta icke, att ett 
sj\"alvst\"andigt jag icke kan undg\aa{}, att vara f\"orbrytare, att 
f\"orbrytelsen \"ar hans liv. Och dock borde ni veta det, ni som tro, att 
"{}vi alla \"aro syndare"{}; men ni tro er kunna lura er ifr\aa{}n synden, ni 
f\"orst\aa{} icke -- ty ni frukta dj\"avulen! -- att synden \"ar en 
m\"anniskas v\"arde. Bliv ni blott skyldiga! Men ni \"aro "{}r\"attvisa"{}, 
tr\"ala under lagen. Gott, -- g\"or d\aa{} s\aa{} gott ni kunna f\"or er 
herre!

N\"ar det kristna medvetandet, eller den kristna m\"anniskan f\"orfattar en 
kriminel lagbok, vad kan d\aa{} f\"orbrytelsens begrepp vara f\"or n\aa{}got 
annat, \"an just -- \textit{hj\"artl\"osheten}. Varje \aa{}tskiljande och 
kr\"ankning av ett \textit{hj\"artligt f\"orh\aa{}llande}, varje hj\"artl\"ost 
f\"orh\aa{}llande emot ett heligt v\"asen \"ar en f\"orbrytelse. Ju 
hj\"artligare f\"orh\aa{}llandet skall vara, desto mera skriande \"ar 
h\aa{}net, desto straffv\"ardare f\"orbrytelsen. Alla, som \"aro h\"arskarens 
under\aa{}tar, skola \"alska honom; att f\"orneka denna k\"arlek \"ar ett 
h\"ogf\"orr\"aderi, som \"ar v\"art d\"odsstraff. \"Aktenskapsbrottet \"ar en 
straffv\"ard hj\"artl\"oshet, man saknar hj\"arta, saknar h\"anf\"orelse, 
saknar patos f\"or \"aktenskapets helighet. S\aa{} l\"ange hj\"artat eller 
lynnet dikterar lagar, s\aa{} \aa{}tnjuter blott den hj\"artliga eller fromma 
m\"anniskan skydd av lagen. Men att hj\"artem\"anniskan stiftar lagen, betyder 
egentligen blott, att den \textit{sedliga} m\"anniskan stiftar den; det som 
kr\"anker dessa m\"anniskors "{}sedliga k\"ansla"{} f\"orbjuda och bestraffa 
de. Hur skulle exempelvis otro, avfall, edsbrott, kort sagt alla 
\textit{radikala avbrott}, allt s\"onderrivande av gamla heliga \textit{band}, 
kunna undg\aa{} att i dessas \"ogon vara ogudliga och f\"orbrytelser? Den som 
bryter med dessa fromhetens fordringar, f\aa{}r alla sedliga, alla 
hj\"artem\"anniskor till fiender. Blott pr\"asterna \"aro de r\"atta till att 
upps\"atta ett konsekvent hj\"artas straffkodex och den kristliga statens 
lagstiftning m\aa{}ste fullst\"andigt l\"aggas i h\"anderna p\aa{} -- 
\textit{pr\"asterna}, ty den skall aldrig bli ren och f\"oljdriktig, s\aa{} 
l\"ange den blott blir utarbetad av -- \textit{pr\"asttj\"anare}, som alltid 
blott till h\"alvten \"aro \textit{pr\"aster}. F\"orst d\aa{} skall varje 
vanv\"ordighet, varje hj\"artl\"oshet bliva fastslagen, som en 
of\"orl\aa{}tlig f\"orbrytelse, varje hj\"artats uppror f\"ord\"omas, varje 
kritikens och tvivlets inv\"andning bli tr\"affat av ett anatema; d\aa{} 
f\"orst \"ar den sj\"alvst\"andiga m\"anniskan en \"overbevisad -- 
\textit{f\"orbrytare} inf\"or det kristna medvetandet.

Revolutionsm\"annen talade ofta om folkets "{}r\"attvisa h\"amnd"{} s\aa{}som 
dess "{}r\"att"{}. H\"amnd och r\"att sammanfalla h\"ar. \"Ar detta ett 
f\"orh\aa{}llande mellan tvenne jag? Folket skriker, att motst\aa{}ndarna 
beg\aa{}tt "{}f\"orbrytelser"{} mot dem. Men kan jag antaga, att n\aa{}gon kan 
beg\aa{} en f\"orbrytelse mot mig, utan att samtidigt mena, att han m\aa{}ste 
handla, som jag finner f\"or gott? Och ett s\aa{}dant handlande kallar jag det 
r\"atta, goda o.s.v.; det som avviker d\"arifr\aa{}n \"ar f\"orbrytelse. 
S\aa{}ledes menar jag, att de andra m\aa{}ste str\"ava mot \textit{samma} 
m\aa{}l, som jag, d.v.s. jag behandlar dem icke som sj\"alvst\"andiga, som 
b\"ara sin lag i sig sj\"alv, utan som v\"asen, som skall lyda en eller annan 
"{}f\"ornuftig"{} lag. Jag fastsl\aa{}r vad "{}m\"anniskan"{} skall vara och 
vad det vill s\"aga att handla "{}sannt m\"anskligt"{} och fordrar av envar, 
att denna lag skall f\"or honom vara norm och ideal, d\aa{} han i annat fall 
upptr\"ader som "{}syndare och f\"orbrytare"{}. Men den "{}skyldige"{} drabbar 
"{}lagens straff!"{}

Man ser h\"ar, hur det \aa{}terigen \"ar m\"anniskan, som skapar 
f\"orbrytelsens och syndens begrepp och d\"armed ocks\aa{} r\"attens begrepp. 
En m\"anniska i vilken jag icke kan erk\"anna "{}m\"anniskan"{}, \"ar en 
"{}syndare"{}, en "{}skyldig"{}.

Man kan blott bliva f\"orbrytare n\"ar man f\"org\aa{}r sig mot n\aa{}got 
heligt. Du kan aldrig bli en f\"orbrytare mot mig, utan blott en 
motst\aa{}ndare. Men att icke hata den, som s\aa{}rar n\aa{}got heligt, \"ar 
redan det en f\"orbrytelse, s\aa{} som St. Just ropar mot Danton: "{}\"Ar du 
icke en f\"orbrytare och skyldig till ansvar, f\"or att du icke hatat 
f\"aderneslandets fiender?"{} --

Om man med att vara "{}m\"anniska"{} menar att vara "{}god borgare"{}, som 
under revolutionen, s\aa{} f\"oljer av detta "{}m\"anniskans"{} begrepp de 
k\"anda "{}politiska f\"orseelserna och f\"orbrytelserna"{}.

\"Overallt blir den enskilde, den s\"aregna m\"anniskan betraktad som utskott, 
medan d\"aremot den allm\"anna m\"anniskan, "{}m\"anniskan"{} blir honorerad. 
Allt efter som detta sp\"oke blir kallat kristen, jude, muselman, god borgare, 
lojal unders\aa{}te, fri patriot o.s.v., allt d\"arefter stupa s\aa{}v\"al de, 
som vilja genomf\"ora ett avvikande begrepp om m\"anniskan, som de, som vilja 
h\"avda sitt eget jag gent emot den segrande "{}m\"anniskan"{}.

Och med vilken salvelse slaktar man icke h\"ar i Guds namn, i lagens, i det 
suver\"ana folkets namn o.s.v.

N\"ar nu de f\"orf\"oljda listigt d\"olja och skydda sig f\"or den str\"ange 
pr\"asterlige domaren, s\aa{} sk\"aller man dem f\"or "{}hycklare"{}, som 
t.ex. St. Just kallade dem, som han anklagade i sitt tal mot Danton. Man skall 
vara en narr f\"or att sj\"alv kasta sig i armarna p\aa{} deras Molok.

F\"orbrytelserna uppst\aa{}r ur \textit{fixa id\'eer}. Av helighetens id\'e 
f\"oljer att otron \"ar en \textit{f\"orbrytelse}, och en s\"arskild 
\"aktenskapslag stadgar ett l\"angre eller kortare \textit{straff} d\"arf\"or. 
Men dessa straff m\aa{}ste i sin tur betraktas som f\"orbrytelser mot friheten 
av dem, som f\"orklara "{}friheten vara helig"{}, och blott med h\"ansyn 
h\"artill har den offentliga meningen br\"annm\"arkt \"aktenskapslagen.

Samh\"allet vill visserligen, att envar skall komma till sin r\"att, men blott 
till den av samh\"allet sanktionerade r\"atten, till samh\"allets r\"att, icke 
till sin egen r\"att. \textit{Jag} d\"aremot, tar eller ger mig r\"atten av 
egen maktfullkomlighet, och gentemot varje \"overmakt \"ar jag den 
obotf\"ardige f\"orbrytaren. Som \"agare och skapare av min r\"att -- k\"anner 
och erk\"anner jag ingen annan r\"attsk\"alla \"an -- mig, varken Gud eller 
staten, eller naturen, ej h\"aller "{}m\"anniskan"{} \"aven med sin "{}eviga 
m\"anniskor\"att"{}, varken gudomlig eller m\"ansklig r\"att.

R\"att "{}i och f\"or sig"{}. Allts\aa{} utan h\"ansyn till mig! "{}Absolut 
r\"att."{} Allts\aa{} skiljd fr\aa{}n mig! En i och f\"or sig existerande! 
N\aa{}got absolut! En evig r\"att, som en evig sanning!

R\"atten skall enligt liberalt betraktelses\"att vara bindande f\"or mig, 
emedan den \"ar fastst\"alld av det \textit{m\"anskliga f\"ornuftet} gentemot 
vilket \textit{mitt f\"ornuft} \"ar of\"ornuft. F\"orr ivrade man i det 
gudomliga f\"ornuftets namn emot det svaga m\"anskliga f\"ornuftet, numera 
ivrar man i det starka m\"anskliga f\"ornuftets namn mot det egoistiska, 
vilket f\"orkastas, som "{}of\"ornuft"{}. Och dock existerar i v\"arkligheten 
inget annat f\"ornuft \"an detta "{}of\"ornuft"{}. Varken det gudomliga eller 
det m\"anskliga f\"ornuftet \"ar v\"arkligt, utan blott ditt och mitt 
f\"ornuft \"ar det, emedan du och jag \"aro v\"arkligheter.

R\"attens tanke \"ar ursprungligen min tanke och den har sitt ursprung i mig. 
Men har "{}ordet"{} g\aa{}tt ut fr\aa{}n mig, s\aa{} har det "{}blivit 
k\"ott"{}, en \textit{fix id\'e}. Nu kommer jag icke mera loss fr\aa{}n 
tanken, hur jag v\"ander mig, s\aa{} st\aa{}r den alltid framf\"or mig. 
D\"armed \"ar m\"anniskan icke l\"angre herre \"over begreppet "{}r\"att"{}, 
vilket hon sj\"alv skapat; begreppet beh\"arskar henne. Det \"ar den absoluta 
r\"atten, den av mig oberoende och frist\aa{}ende. Vi kunna icke \aa{}ter 
f\"orst\"ora det, eftersom vi \"ara det som n\aa{}got absolut. Det f\"ortager 
oss skaparkraften. Det skapade \"ar mer \"an skaparen "{}i och f\"or sig"{}.

L\aa{}t icke r\"atten l\"angre springa fritt omkring; led den tillbaka till 
sitt ursprung, till dig, s\aa{} blir det \textit{din} r\"att; och vad som 
f\"or dig \"ar r\"att, \"ar r\"att.

\begin{center}
--------------------\end{center}


R\"atten har f\aa{}tt uppleva ett angrepp inifr\aa{}n, d.v.s. ett angrepp 
fr\aa{}n r\"attens st\aa{}ndpunkt, d\"arigenom att liberalismen f\"orkunnat 
krig mot "{}f\"oretr\"adesr\"atten"{}.

\textit{F\"oretr\"adesr\"att} och \textit{lika r\"att} -- om dessa b\aa{}da 
begrepp f\"ores en h\aa{}rdnackad kamp. Men var finns det v\"al n\aa{}gon 
makt, antingen det \"ar en imagin\"ar, som Gud, lag, eller en v\"arklig, som 
du, jag -- f\"or vilken icke alla skulle vara "{}lika ber\"attigad"{}, d.v.s. 
som icke tog personliga h\"ansyn? Gud \"alskar alla lika, som tillbedja honom; 
lagen v\"arderar alla lika, som \"aro laglydiga; om de \"aro halta eller lama, 
fattiga eller rika, o.s.v. f\"aster varken Gud eller lagen n\aa{}got avseende 
vid. Och h\aa{}ller du p\aa{} att drunkna, s\aa{} \"ar en neger lika 
k\"arkommen som r\"addare som en kaukasier, ja -- en hund kan ha lika stort 
v\"arde som en m\"anniska f\"or dig i denna bel\"agenhet. Men vem skulle 
\aa{}andra sidan icke ocks\aa{} bliva favoriserad eller tillbakasatt? Gud 
straffar de onda med sin h\"amnd, lagen tuktar lagbrytarna, du f\"oredrar den 
ene och visar den andre p\aa{} d\"orren.

"{}R\"attens likhet"{} \"ar ett fantom, emedan r\"atten varken \"ar mer eller 
mindre \"an till\aa{}telse, d.v.s. en n\aa{}d, vilken man f\"or \"ovrigt 
\"aven kan f\"orv\"arva med sin f\"ortj\"anst; ty f\"ortj\"anst och n\aa{}d 
mots\"aga icke varandra, d\aa{} ocks\aa{} n\aa{}den m\aa{}ste vara 
"{}f\"ortj\"ant"{} och v\aa{}rt n\aa{}diga leende blott tillfaller den, som 
f\"orst\aa{}r att avtvinga oss detsamma.

Man dr\"ommer ocks\aa{} om att "{}alla statsborgare skola vara 
likaber\"attigade"{}. Alla statsborgare \"aro visserligen alla lika inf\"or 
staten; men sedan p\aa{} grund av deras speciella uppgifter skall staten dela 
dem och f\"oredraga eller tillbakas\"atta dem; men framf\"orallt m\aa{}ste den 
skilja p\aa{} dem s\aa{}som goda eller d\aa{}liga statsborgare.

Bruno Bauer avg\"or judefr\aa{}gan fr\aa{}n den st\aa{}ndpunkten, att 
"{}f\"oretr\"adesr\"atten"{} icke \"ar ber\"attigad. Emedan b\aa{}de juden och 
den kristne har n\aa{}got som icke den andre har och d\"arigenom utesluta 
varandra, falla de i on\aa{}d hos kritikern. Samma tadel tr\"affar d\"armed 
ocks\aa{} staten, som till\aa{}ter deras egendomlighet och utpr\"aglar den 
till en "{}f\"oretr\"adesr\"att"{} eller ett privilegium, men som d\"arigenom 
icke uppfyller sin kallelse att vara en "{}fri stat"{}.

Men envar har alltid n\aa{}got f\"oretr\"ade framf\"or andra, har n\aa{}got 
som icke de andra ha, n\"amligen sig sj\"alv eller sin egenhet; d\"ari 
f\"orblir envar enast\aa{}ende eller exklusiv.

Och ytterligare g\"or envar sin egendomlighet g\"allande, s\aa{} gott han kan 
och s\"oker synas den andre tilldragande, s\aa{}vida han vill vinna honom.

Skall nu denne tredje vara ok\"anslig f\"or skillnaden mellan de tv\aa{}? 
Fordrar man n\aa{}got s\aa{}dant fr\aa{}n den fria staten eller av 
m\"anskligheten? D\aa{} m\aa{}ste dessa vara fullst\"andigt utan egna 
intr\"assen och odugliga att deltaga i n\aa{}got som h\"alst. S\aa{} likgiltig 
t\"anker man sig varken Gud, som skiljer de sina fr\aa{}n de onda, ej h\"aller 
staten, som f\"orst\aa{}r att skilja de goda borgarna fr\aa{}n de d\aa{}liga.

Men man s\"oker just efter denne "{}tredje"{}, som icke tilldelar n\aa{}gon 
f\"oretr\"adesr\"att. Den m\aa{} s\aa{} heta fri stat, m\"ansklighet eller vad 
som h\"alst.

D\aa{} den kristne s\aa{}v\"al som juden bli ringaktade av Bruno Bauer, emedan 
de icke vilja uppgiva sina egenheter, s\aa{} m\aa{}ste de befria sig fr\aa{}n 
sin inskr\"ankta st\aa{}ndpunkt genom sj\"alvf\"ornekelse eller 
oegennyttighet. Kastade de bort sin egoism, s\aa{} upph\"orde d\"armed den 
\"omsesidiga or\"atten och \"overhuvudtaget den kristliga och judiska 
religiositeten: det beh\"ovdes blott, att ingen av dem ville vara n\aa{}got 
s\"arskilt.

Men uppg\aa{}vo de denna exklusivitet, s\aa{} skulle de sannerligen icke 
d\"armed ha l\"amnat omr\aa{}det f\"or sin fiendskap. De skulle visserligen 
finna ett tredje, i vilket de kunde f\"orena sig, en "{}allm\"an religion"{}, 
"{}m\"ansklighetens religion"{} och liknande, med andra ord: en utj\"amning, 
som icke beh\"ovde vara b\"attre \"an den som \aa{}stadkoms om alla judar 
blevo kristna, varigenom \"aven den enes f\"oretr\"ade framf\"or den andre, 
eller s\"aregenhet fick ett slut. Sp\"anningen skulle visserligen bliva 
undanskaffad, men h\"ari bestod icke de b\aa{}das v\"asen, utan blott 
sl\"aktskap. Som individer m\aa{}ste det r\aa{}da sp\"anning, och olikheten 
skall alltid best\aa{}. Det \"ar sannerligen icke ditt fel, att du garderar 
dig mot mig och f\"orsvarar din s\"aregenhet eller egendomlighet: du beh\"over 
icke giva efter, eller f\"orneka dig sj\"alv.

Man uppfattar mots\"attningens betydelse allt f\"or formellt och otydligt om 
man blott vill "{}uppl\"osa"{} den f\"or att l\"amna plats f\"or ett tredje 
"{}sammanslutande"{}. Mots\"attningen f\"ortj\"anar snarare att bli 
\textit{sk\"arpt}. Som judar och kristna \"ar mots\"attningen blott mycket 
ringa och ni strida blott om religionen, om ett lappri. Visserligen fiender i 
religionen bli ni dock \textit{f\"or \"ovrigt} goda v\"anner och likna 
varandra exempelvis som m\"anniskor. Likv\"al \"ar allt annat olikt hos er. 
Och ni skola f\"orst d\aa{} icke l\"angre d\"olja era mots\"attningar, n\"ar 
ni fullst\"andigt erk\"anna dem och envar f\"orsvarar sig som 
\textit{enast\aa{}ende} ifr\aa{}n hj\"assan till fotabj\"allet. Den tidigare 
mots\"attningen blir d\aa{} visserligen uppl\"ost, men blott d\"arf\"or, att 
den uppg\aa{}tt i en starkare.

V\aa{}r svaghet best\aa{}r icke d\"ari, att vi st\aa{} i motsatt 
f\"orh\aa{}llande till andra, utan d\"ari, att vi icke g\"ora det 
fullst\"andigt, d.v.s. icke \"aro fullst\"andigt olika varandra, eller att vi 
s\"oka ett band, en "{}gemenskap"{}, att vi ha ett ideal i gemensamheten. En 
tro, en gud, en id\'e, en hatt f\"or alla! Kommo alla under en hatt, s\aa{} 
beh\"ovde ingen l\"angre ta hatten av f\"or den andre.

Den sista och m\"ast avf\"orande mots\"attningen, den endes mot den ende, 
ligger egentligen bortom mots\"attningarnas omr\aa{}de, utan att dock ha 
f\"orsjunkit i "{}enhet"{} eller enighet. Som enast\aa{}ende har du ingenting 
mera gemensamt med de andra och d\"arf\"or h\"aller ingenting skiljande eller 
fientligt. Gent emot de andra s\"oker du icke r\"att hos n\aa{}gon 
\textit{tredje} och st\aa{}r icke l\"angre tillsammans med dem p\aa{} 
"{}r\"attens grund"{} eller n\aa{}gon annan gemensam grund. Mots\"attningen 
f\"orsvinner i den fullkomliga -- \textit{olikheten} eller s\"aregenheten. 
Detta skulle kanske kunna betraktas som det nya gemensamma eller en ny likhet, 
men likheten best\aa{}r h\"ar just i olikheten och \"ar sj\"alv ingenting 
annat \"an olikhet; en liknande olikhet, och detta blott f\"or den som s\"oker 
konstruera upp en likhet.

Polemiken emot f\"oretr\"adesr\"atten \"ar ett karakt\"arsdrag hos 
liberalismen, vilken angriper "{}f\"oretr\"adesr\"atten"{} emedan den 
\aa{}beropar sig p\aa{} "{}r\"atten"{}. Men l\"angre \"an till kritik kan den 
icke f\"ora saken, ty f\"oretr\"adesr\"atten kan icke falla f\"orr \"an 
r\"atten faller, en\"ar den blott \"ar en art av r\"atten. Men r\"atten 
f\"orintas, n\"ar den uppslukas av makten, d.v.s. man f\"orst\aa{}r vad det 
vill s\"aga att "{}makten g\aa{}r f\"ore r\"att"{}. All r\"att framtr\"ader 
d\aa{} som f\"oretr\"adesr\"att, och f\"oretr\"adesr\"atten sj\"alv som makt, 
som -- \textit{\"overmakt}.

Men m\aa{}ste icke den v\"aldiga kampen mot \"overmakten f\aa{} ett helt annat 
utseende \"an den beskedliga kampen mot f\"oretr\"adesr\"atten, som blott 
utk\"ampas inf\"or en h\"ogsta domare, inf\"or "{}r\"atten"{}, och s\aa{} som 
denne finner det riktigt?

\begin{center}
--------------------\end{center}


Till sist m\aa{}ste jag nu taga tillbaka de halvf\"ardiga uttrycken, som jag 
blott hade bruk f\"or, s\aa{} l\"ange jag \"annu rotade i r\"attens 
innanm\"ate, och d\"arf\"or m\aa{}ste l\aa{}ta orden st\aa{} kvar. I 
v\"arkligheten g\aa{}r emellertid ordets inneh\aa{}ll f\"orlorat samman med 
begreppet. Det jag kallade "{}min r\"att"{} \"ar icke l\"angre "{}r\"att"{}, 
emedan r\"atten blott kan utdelas av en ande, om det s\aa{} \"ar naturens, 
sl\"aktets, m\"ansklighetens eller Guds ande eller hans majest\"ats, eller 
hans helighets ande, o.s.v. Allt vad jag icke har av en ber\"attigande ande, 
det har jag utan r\"att, det har jag endast och allenast genom min 
\textit{makt}.

Jag fordrar ingen r\"att och beh\"over d\"arf\"or icke erk\"anna n\aa{}gon. 
Vad jag f\"orm\aa{}r att tilltvinga mig, det tilltvingar jag mig, och vad jag 
icke f\"orm\aa{}r tilltvinga mig har jag h\"aller ingen r\"att till; och ingen 
tr\"ost i min of\"orytterliga r\"att.

R\"atten sj\"alv f\"org\aa{}s tillsammans med den absoluta r\"atten och 
r\"attsbegreppets herrad\"ome utstrykes. Man m\aa{} dock icke f\"orgl\"omma 
att vi till n\"arvarande tid beh\"arskats av begrepp, id\'eer och principer 
och att bland dessa h\"arskare spelade r\"attsbegreppet eller 
r\"attf\"ardighetens begrepp en av de m\"ast betydande roller.

Ber\"attigad eller ober\"attigad -- det \"ar mig likgiltigt. \"Ar jag blott 
m\"aktig, s\aa{} \"ar jag av mig sj\"alv befullm\"aktigad eller ber\"attigad.

R\"att -- det \"ar en d\aa{}rskap utdelat av ett sp\"oke; makt -- det \"ar jag 
sj\"alv, jag \"ar den m\"aktige och \"agaren av makten. R\"atten \"ar 
n\aa{}got som st\aa{}r \"over mig, n\aa{}got absolut, och existerar hos 
n\aa{}got h\"ogre, av vars n\aa{}d den tilldelas mig. R\"att \"ar en 
n\aa{}deg\aa{}va fr\aa{}n domaren. Makt existerar blott i mig, den m\"aktige 
och v\"aldige.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\section[2. Mitt umg\"ange]{\centering 2. MITT UMG\"ANGE.}

I samh\"allet kunna endast de m\"anskliga fordringarna bli tillfredsst\"allda, 
medan de egoistiska st\"andigt m\aa{}ste komma till korta.

Eftersom det icke kan undg\aa{} n\aa{}gons uppm\"arksamhet, att samtiden icke 
visar ett s\aa{} levande intr\"asse f\"or n\aa{}gon annan fr\aa{}ga, som den 
"{}sociala"{}, s\aa{} m\aa{}ste vi s\"arskilt rikta v\aa{}r uppm\"arksamhet 
p\aa{} samh\"allet. Om detta intr\"asse vore mindre lidelsefullt och 
f\"orblindat, s\aa{} skulle man icke f\"or samh\"allets skull s\aa{} 
fullst\"andigt f\"orlora den enskilde ur sikte, utan erk\"anna, att ett 
samh\"alle icke kan bli nytt, s\aa{} l\"ange som de, som konstituera 
samh\"allet, \"aro de gamla. Om det exempelvis skulle uppst\aa{} ett samfund i 
det judiska folket som ville utbreda en ny tro \"over jorden, s\aa{} dugde det 
icke att dess apostlar f\"orblevo fariseer.

S\aa{}dan som du \"ar giver du dig och f\"orh\aa{}ller dig till m\"anniskorna: 
en hycklare som hycklare, en kristen som kristen. D\"arf\"or best\"ammes 
samh\"allets karakt\"ar av medlemmarnas karakt\"ar. De \"aro skaparna av 
detsamma. S\aa{} mycket m\aa{}ste man \aa{}tminstone f\"orst\aa{}, \"aven om 
man icke vill unders\"oka "{}samh\"allets"{} begrepp.

Alltid l\aa{}ngt ifr\aa{}n att l\aa{}ta sig sj\"alv komma till full utveckling 
och betydelse, ha m\"anniskorna h\"aller icke byggt samh\"allena p\aa{} sig 
sj\"alva, eller snarare: de ha endast kunnat bilda "{}samh\"allen"{} och leva 
i samh\"allen. Samh\"allena voro alltid personer, m\"aktiga personer, s\aa{} 
kallade "{}moraliska personer"{}, d.v.s. sp\"oke f\"or vilka den enskilde 
d\aa{}ren hyste sp\"okr\"adsla. Som s\aa{}dana sp\"oken kunna de l\"ampligast 
betecknas med namnet "{}folk"{}, det utkorade folket, hellenerfolket o.s.v. 
slutligen -- m\"anniskofolket, m\"anskligheten (Anacharsis Cloots sv\"armade 
f\"or m\"ansklighetens "{}nation"{}) och detta "{}folks"{} alla 
underavdelningar, som kunde och m\aa{}ste ha sina s\"arskilda samh\"allen, det 
spanska, det franska folket o.s.v. och inom dessa \aa{}terigen st\"anderna, 
st\"aderna, kort sagt alla samfund -- och ytterst ute i spetsen det lilla 
folket: \textit{familjen}. I st\"allet f\"or att s\"aga, att folket varit den 
sp\"okande personen i alla hittillsvarande samh\"allen, skulle man d\"arf\"or 
ocks\aa{} kunna n\"amna de b\aa{}da extrema, antingen "{}m\"anskligheten"{} 
eller "{}familjen"{}, b\aa{}da de "{}ursprungliga enheterna"{}. Vi utv\"alja 
ordet "{}folk"{}, emedan man h\"arleder det fr\aa{}n med det grekiska 
\textit{Polloi}, de "{}m\aa{}nga"{}, eller "{}m\"angden"{}, men \"annu mer 
d\"arf\"or, att de "{}nationella str\"avandena"{} numera st\aa{} p\aa{} 
dagsordningen och emedan \"aven de nyaste upprorsm\"annen \"annu icke avskakat 
sig denna bedr\"agliga person, fast\"an en sista granskning \aa{}andra sidan 
m\aa{}h\"anda skulle giva f\"oretr\"adet \aa{}t uttrycket "{}m\"ansklighet"{}, 
eftersom man fr\aa{}n alla sidor sv\"armar f\"or "{}m\"anskligheten"{}.

Som det f\"orefaller, ha allts\aa{} folket -- m\"anskligheten eller familjen 
-- \"anda hittills varit avg\"orande f\"or historien: inget 
\textit{egoistiskt} intr\"asse skulle l\"amnas plats i dessa samh\"allen, utan 
blott allm\"anna, nationella eller folkintr\"assen, st\aa{}ndsintr\"assen, 
familjeintr\"assen och "{}allm\"ant m\"anskliga intr\"assen"{}. Men vem har 
brakt de folk till underg\aa{}ng, om vilka historien talar? Vem om icke 
egoisten, som s\"okte sin tillfredsst\"allelse! Sm\"og sig blott det 
egoistiska intr\"asset in, s\aa{} var samh\"allet "{}f\"ord\"arvat"{} och gick 
sin uppl\"osning tillm\"otes, vilket exempelvis bevisas av romard\"omet med 
sin utvecklade privatr\"att, eller av kristendomen med den oupph\"orligt 
inbrytande f\"ornuftiga sj\"alvbest\"amningen, "{}sj\"alvmedvetenheten"{}, 
"{}andliga frihet"{}, o.s.v.

Det kristna folket har frambringat tv\aa{} samh\"allen, som komma att 
best\aa{} s\aa{} l\"ange detta folk best\aa{}r. Dessa samh\"allen \"aro 
\textit{staten} och \textit{kyrkan}. Kunna de kallas en f\"orening av 
egoister? Fullf\"olja vi i dem n\aa{}got personligt, egoistiskt, eget 
intr\"asse, eller fullf\"olja vi ett folkligt (d.v.s. ett det kristna 
folkets), ett statligt och kyrkligt intr\"asse? Kan och t\"ors jag vara mig 
sj\"alv i dessa samh\"allen? F\aa{}r jag t\"anka och handla som jag vill; 
f\aa{}r jag bringa mig sj\"alv i dagen, vara mig sj\"alv, leva efter eget 
sinne? M\aa{}ste jag icke l\aa{}ta statens majest\"at och kyrkans helighet 
vara oantastade?

Nej, jag f\aa{}r icke vad jag vill. Men skall jag v\"al till\aa{}tas en s\aa{} 
obegr\"ansad frihet i n\aa{}got samh\"alle? S\"akerligen icke! Skola vi d\aa{} 
icke vara tillfredsst\"allda med det som vi ha? Ingalunda! Det \"ar icke 
alldeles detsamma om jag avspisas av ett jag eller av ett folk, en 
allm\"anhet. I f\"orra fallet \"ar jag j\"amst\"alld med min motst\aa{}ndare, 
i senare fallet en f\"oraktad, bunden, myndling. D\"ar st\aa{}r jag man mot 
man, h\"ar \"ar jag skolpojke, som ingenting kan utr\"atta mot sina kamrater, 
emedan dessa ha kallat mor och far till hj\"alp och dolt sig under deras 
vingar, medan jag blir utsk\"alld som en ouppfostrad slyngel som icke f\aa{}r 
resonera. D\"ar k\"ampar jag mot en levande fiende, h\"ar emot 
m\"anskligheten, emot n\aa{}got allm\"ant, emot ett "{}majest\"at"{}, emot ett 
sp\"oke. Men allt vad jag kan \"overmanna \"ar f\"or mig inget majest\"at, 
inget heligt, ingen skranka. Blott det som jag icke kan \"overvinna 
inskr\"anker \"annu min makt; och med min inskr\"ankta makt \"ar jag stundom 
ett begr\"ansat jag, icke begr\"ansad genom n\aa{}gon makt \textit{utom} mig, 
utan genom den \"annu bristande \textit{egna} makten, genom den \textit{egna 
vanmakten}. "{}Gardet d\"or, men det ger sig icke!"{} Giv mig framf\"orallt en 
levande motst\aa{}ndare!

"{}Trots jag bjuder var fiende, som med \"ogat jag kan m\"ata, som full av 
mod, mitt eget mod blott eggar."{}

M\aa{}nga privilegier ha visserligen blivit avskaffade under tidernas lopp, 
men tyv\"arr alltid blott f\"or det gemensammas skull, f\"or staten och 
statens v\"al, men ingalunda f\"or att styrka mig. Feodalslaveriet, den 
\"arftliga underd\aa{}nigheten, blev exempelvis blott upph\"avd f\"or att den 
ende \"arftliga h\"arskaren, folkets herre, den monarkiska makten, skulle bli 
starkare; den \"arftliga underd\aa{}nigheten under denne ensamme herre blev 
d\"arigenom blott str\"angare. Privilegierna ha blott fallit bort till 
f\"orm\aa{}n f\"or monarken, antingen denne heter "{}furste"{} eller 
"{}lag"{}. I Frankrike \"aro borgarna visserligen icke konungens \"arftliga 
unders\aa{}tar, men v\"al "{}lagens"{}. Underordnandet blev bibeh\aa{}llet, 
men s\aa{}, att den kristliga staten erk\"ande, att man icke kunde tj\"ana 
tv\aa{} herrar (gods\"agaren och fursten o.s.v.); d\"arf\"or erh\"ollo alla 
samma f\"oretr\"adesr\"att. Och nu kan p\aa{} nytt den ene st\"allas \"over 
den andre, kan det skapas "{}h\"ogtst\"allda"{}.

Men vad ang\aa{}r mig allas v\"al? Allas v\"al, som s\aa{}dant, \"ar icke mitt 
v\"al utan blott yttersta graden av \textit{sj\"alvf\"ornekelse}. 
Allm\"anv\"alet kan jubla h\"ogt, medan jag m\aa{}ste f\"ornedra mig. Staten 
kan gl\"ansa, men jag lida n\"od. Vari ligger v\"al liberalernas d\aa{}rskap, 
om icke d\"ari, att de st\"alla folket mot regeringen och tala om 
folkr\"atten. Folket skall vara myndigt o.s.v. Liksom om den kunde vara 
myndig, som ingen mun har! Blott den enskilde kan vara myndig. D\"arf\"or blir 
fr\aa{}gan om tryckfriheten fullst\"andigt st\"alld p\aa{} huvudet, n\"ar den 
fordras som en "{}folkr\"att"{}. Den \"ar blott den \textit{enskildes} r\"att 
eller makt. Om ett folk har tryckfrihet, s\aa{} har d\"arf\"or icke jag 
n\aa{}gon s\aa{}dan, fast jag lever mitt i detta folk. En folkfrihet \"ar icke 
min frihet, och n\"ar tryckfriheten konstitueras som folkfrihet m\aa{}ste den 
vid sidan ha en mot mig riktad tryckfrihetslag.

Gent emot de nuvarande str\"avandena efter folkfrihet m\aa{}ste man 
\"overhuvudtaget anm\"arka: Folkfrihet \"ar icke min frihet!

L\aa{}t oss godk\"anna kategorierna: folkfrihet och folkr\"att; folkr\"att -- 
exempelvis att alla ha lov att b\"ara vapen. Kan man icke f\"orv\"arka en 
s\aa{}dan r\"att? Min egen r\"att kan jag icke f\"orv\"arka, men v\"al en 
r\"att, som icke tillh\"or mig, utan folket. Jag kan bli insp\"arrad f\"or 
folkfrihetens skull, kan som straff\aa{}nge g\aa{} f\"orlustig r\"atten att 
b\"ara vapen.

Liberalismen framst\aa{}r som ett sista f\"ors\"ok till skapandet av en 
folkfrihet, en frihet f\"or "{}samh\"allet"{}, f\"or allm\"anheten, f\"or 
m\"anskligheten, som dr\"ommen om en myndig m\"ansklighet, ett myndigt folk, 
ett myndigt "{}samh\"alle"{}.

Ett folk kan blott vara fritt p\aa{} bekostnad av den enskilde; ty det \"ar 
icke den enskilde, utan folket, som \"ar huvudsaken vid denna frihet. Ju 
friare folket \"ar, desto mera bunden \"ar den enskilde. Det athenska folket 
skapade ostracismen, f\"ord\"omde ateisterna och f\"orgiftade sina klaraste 
t\"ankare just under den tid d\aa{} dess frihet var som st\"orst.

Hur ber\"ommer man icke Sokrates f\"or hans samvetsfullhet, som f\"orm\aa{}dde 
honom att motst\aa{} r\aa{}det, att fly fr\aa{}n f\"angelset. Han var en 
d\aa{}re, d\aa{} han tillerk\"ande athenarna r\"atten att d\"oma honom. 
D\"arf\"or vederfars honom blott hans r\"att, ty varf\"or blev han ocks\aa{} 
st\aa{}ende p\aa{} samma st\aa{}ndpunkt som athenarna! Varf\"or br\"ot han 
icke med dem? Hade han vetat och kunnat veta, vad han var, s\aa{} skulle han 
icke ha tillerk\"ant s\aa{}dana domare n\aa{}gon r\"att. Att han icke flydde, 
det var hans svaghet, hans vana, att ha allt gemensamt med athenarna, hans 
tro, att han blott var en lem av detta folk. Han var snarare detta folk 
sj\"alv i sin egen person och han kunde blott vara sin egen domare. Det fanns 
ingen \textit{domare \"over honom}. Ty sj\"alv d\"omde han sig ju vara 
v\"ardig f\"or Prytanaion. Detta skulle han h\aa{}llit fast vid, och eftersom 
han icke uttalat n\aa{}gon d\"odsdom \"over sig, s\aa{} skulle han ocks\aa{} 
ha undflytt och f\"oraktat athenarna. Men han underordnade sig och erk\"ande 
\textit{folket} som sin \textit{domare}, tyckte sig liten inf\"or folkets 
majest\"at. Att han underkastade sig makten, vilken han m\aa{}ste vara 
underl\"agsen, som en "{}r\"att"{}, det var f\"orr\"aderi mot sig sj\"alv, det 
var \textit{dygd}. Kristus, som skulle hava underl\aa{}tit, att anv\"anda sig 
av sin makt \"over de himmelska legionerna, blir d\"armed tillskriven samma 
bet\"anklighet. Luther gjorde d\aa{} mycket klokt i att skriftligt l\aa{}ta 
garantera sig s\"akerhet f\"or sin resa till Worms, och Sokrates hade bort 
f\"orst\aa{}, att athenarna voro hans \textit{fiender}, han allena sin domare. 
Sj\"alvbedr\"ageriet om ett "{}r\"attsf\"orh\aa{}llande, lag"{} o.s.v. 
m\aa{}ste vika f\"or insikt om, att f\"orh\aa{}llandet \"ar ett 
\textit{maktens} f\"orh\aa{}llande.

Den grekiska friheten \"andade med rabulisteri och intrigmakeri. Varf\"or? 
Emedan de vanliga grekerna \"an mindre f\"orm\aa{}dde att draga denna slutsats 
\"an deras tankeheras Sokrates. Vad \"ar v\"al rabulisteri f\"or n\aa{}got 
annat \"an att p\aa{} visst s\"att utnyttja n\aa{}got best\aa{}ende, utan att 
avskaffa det? Jag skulle kunna tillfoga till "{}egen nytta"{}, men det 
inneslutes ju i "{}utnyttja"{}. Teologerna \"aro s\aa{}dana rabulister som 
"{}vrida och v\"anda"{} p\aa{} Guds ord; vad skulle de ha att vrida p\aa{}, om 
gudsordet icke existerade? P\aa{} samma s\"att med de liberaler, som blott 
v\"anda och skaka p\aa{} det "{}best\aa{}ende"{}. Alla likna de 
lagvr\"angarna. Sokrates erk\"ande lagen och r\"atten; grekerna bibeh\"ollo 
fortfarande lagens och r\"attens auktoritet. Ville de, trots detta 
erk\"annande \aa{}t auktoriteten, likv\"al tillvarataga sin egen nytta, om 
envar ville f\"orsvara sitt, s\aa{} m\aa{}ste de g\"ora detta genom 
lagvr\"angning och intriger. Alkibiades, en genialisk intrigant, inledde den 
athenska "{}f\"orfallsperioden"{}. Spartanaren Lysander och andra p\aa{}visa, 
att intrigerandet blivit allm\"ant i Grekland. Den grekiska \textit{r\"atten}, 
p\aa{} vilken den grekiska \textit{staten} vilade, m\aa{}ste bli f\"orvr\"angd 
och undergr\"avd av egoisterna inom dessa stater; och staterna m\aa{}ste 
g\aa{} till botten f\"or att \textit{individerna} skulle kunna bli fria; det 
grekiska folket f\"oll emedan de enskilda brydde sig mindre om folket \"an om 
sig. \"Overhuvudtaget ha alla stater, f\"orfattningar, kyrkor, o.s.v. g\aa{}tt 
under vid de enskildas \textit{uttr\"adande}; ty den enskilde \"ar den 
of\"orsonligaste fiende till all gemensamhet, alla band, d.v.s. alla bojor. 
Men likv\"al tror man \"annu i dag, att m\"anniskan beh\"over "{}heliga"{} 
band, hon, som \"ar d\"odsfiende till alla "{}band"{}. V\"arldshistorien visar 
oss, att inget band \"annu undg\aa{}tt att spr\"angas, visar att m\"anniskan 
outtr\"ottligt v\"arjer sig mot band av alla slag, och \"and\aa{} \"ar man nog 
f\"orbl\"andad att \aa{}ter och \aa{}ter finna p\aa{} nya band, och tror sig 
\"antligen kommit p\aa{} det r\"atta, n\"ar man vill p\aa{}l\"agga henne den 
s\aa{} kallade fria f\"orfattningens band, ett vackert, konstitutionellt band: 
ordensbanden, hedersbanden mellan "{}--- --- ---"{} synes visserligen ha 
blivit lite sk\"ora, men l\"angre \"an fr\aa{}n ledband till strump- och 
halsband, har man icke lyckats komma.

\textit{Allt heligt \"ar ett band, en boja.}

Allt heligt blir och m\aa{}ste bli f\"ortolkat av lagvr\"angare. D\"arf\"or 
finns det i v\aa{}r tid dylika lagvr\"angare i m\"angd p\aa{} alla 
omr\aa{}den. De f\"orbereda brytandet av r\"atten, r\"attsl\"osheten.

Arma athenare, som man anklagade f\"or rabulisteri och sofistik. Arma 
Alkibiades, som man anklagar f\"or intrigmakeri. Det var ju det b\"asta hos 
er, ert f\"orsta steg mot friheten. Eder Aeschylos, eder Herodot o.s.v. ville 
blott ha ett fritt grekiskt folk; f\"orst ni anade en smula av \textit{eder} 
frihet.

Ett folk undertrycka dem, som n\aa{} ut \"over \textit{dess} majest\"at, de 
\"overl\"agsna borgarna genom ostrakismen, kyrkans k\"attare genom 
inkvisitionen, h\"ogf\"orr\"adarna i staten genom -- inkvisitionen o.s.v.

Ty f\"or folket g\"aller blott dess sj\"alvf\"orsvar; det fordrar 
"{}patriotiska uppoffringar"{} av alla. D\"armed \"ar varje enskild likgiltig 
f\"or det, ett intet, och det kan icke bidraga till, ja icke ens t\aa{}la den 
enskildes sj\"alvutveckling. Varje folk, varje stat \"ar or\"attf\"ardigt mot 
egoisten.

S\aa{} l\"ange det \"annu existerar en enda institution, som den enskilde icke 
v\aa{}gar uppl\"osa, \"ar jag \"annu fj\"arran fr\aa{}n min egenhet och 
sj\"alvst\"andighet. Hur skall jag exempelvis kunna vara fri, om jag med ed 
binder mig vid en konstitution, en lag, om jag m\aa{}ste sv\"ara bort "{}liv 
och sj\"al"{} till folket? Hur skall jag kunna vara mig sj\"alv, om jag blott 
f\aa{}r utveckla mina m\"ojligheter s\aa{} l\aa{}ngt "{}att de icke st\"ora 
samh\"allets harmoni"{}. (Weitling.)

Folkens och m\"ansklighetens underg\aa{}ng skall giva plats f\"or min 
uppg\aa{}ng.

H\"or, just n\"ar jag skriver detta, b\"orja klockorna att kl\"amta f\"or att 
ringa in den gryende festdagen f\"or v\aa{}rt k\"ara Tysklands tusen\aa{}riga 
best\aa{}nd. Ring, ring dess gravs\aa{}ng! Ni klinga ju s\aa{} h\"ogtidligt, 
som om era tungor r\"ordes av aningen, att ni ledsaga en d\"od till graven. 
Tyska folket och tyska folk ha en tusen\aa{}rig historia bakom sig. Vilket 
l\aa{}ngt liv! G\aa{} d\aa{} till vila, f\"or att aldrig mer st\aa{} upp, 
p\aa{} det att alla de m\aa{} kunna bli fria, som ni s\aa{} l\"ange h\aa{}llit 
fj\"attrade. -- Folket \"ar d\"ott. -- Leve mitt jag!

O, du mitt pl\aa{}gade, tyska folk -- vilka voro dina kval! Det var kvalen av 
en tanke, som ingen kropp kan lida, kvalen av en sp\"okande ande, som 
f\"orintas vid varje haneg\"all och \"and\aa{} l\"angtar efter f\"orlossning 
och f\"orv\"arkligande. \"Aven i mig har du levt l\"ange, du k\"ara -- tanke, 
du k\"ara -- sp\"oke. Jag trodde mig n\"astan redan ha funnit ordet f\"or din 
f\"orlossning, trodde mig ha uppt\"ackt k\"ott och ben f\"or den irrande 
anden; d\aa{} h\"or jag dem ringa, klockorna, som skola ledsaga dig till den 
eviga vilan, d\aa{} d\"or det sista hoppet bort, d\aa{} d\"or den sista 
k\"arleken ut, d\aa{} l\"amnar jag de d\"odas \"ode hus och v\"ander mig till 
de -- levande:

Ty endast den levande har r\"att.

Farv\"al du dr\"om, som s\aa{} m\aa{}nga miljoner dr\"omt, farv\"al du som 
varit en tusen\aa{}rige tyrann f\"or dina barn!

I morgon b\"ar man dig till graven. Snart skola dina systrar, folken, f\"olja 
dig. N\"ar alla \"aro borta, s\aa{} \"ar -- -- m\"anskligheten begraven och 
jag \"ar min egen, jag \"ar den jublande arvtagaren!

\begin{center}
--------------------\end{center}


L\aa{}t oss ett \"ogonblick betrakta de samfund i vilka vi, som det 
f\"orefaller, g\"arna frivilligt stanna, utan att vilja s\"atta dem i fara med 
v\aa{}ra egoistiska drifter.

Som ett s\aa{}dant samfund framst\aa{}r f\"orst och fr\"amst 
\textit{familjen}. F\"or\"aldrar, makar, barn, syskon framst\"alla en helhet 
eller utg\"ora en familj, till vilken \"aven de n\"armaste sl\"aktingarna 
p\aa{} sidolinjen kunna r\"aknas. Familjen konstituerar ett v\"arkligt 
samh\"alle, blott n\"ar familjelagen, pieteten eller familjek\"arleken, 
iakttages av medlemmarna. En son, f\"or vilken f\"or\"aldrar och syskon blivit 
likgiltiga, har \textit{varit} son; ty d\aa{} sonligheten icke l\"angre visar 
sig v\"arksam, s\aa{} har den icke st\"orre betydelse \"an det f\"or l\"ange 
sedan avklippta sammanbandet mellan mor och son, genom navelstr\"angen. Att 
man en g\aa{}ng st\aa{}tt i denna kroppsliga f\"orbindelse, l\aa{}ter sig icke 
g\"oras ogjort, d\aa{} det redan \"ar f\"orbi och i s\aa{} avseende blir man 
o\aa{}terkalleligen son till denna moder och bror till hennes \"ovriga barn; 
men ett fortsatt sammanhang \"ager blott rum genom fortsatt pietet, genom 
familjeanden. De enskilda \"aro i v\"arklig mening familjemedlemmar, om de 
g\"ora \textit{familjens best\aa{}nd} till sin uppgift; blott som 
\textit{konservativa} avh\aa{}lla de sig att tvivla p\aa{} sin bas, p\aa{} 
familjen. En sak m\aa{}ste vara helig f\"or varje familjemedlem, n\"amligen 
familjen sj\"alv. Att familjen skall \textit{best\aa{}} blir f\"or varje 
familjemedlem en oantastbar sanning, s\aa{} l\"ange han h\aa{}ller sig fri 
fr\aa{}n den familjefientliga egoismen. Med andra ord --: \"ar familjen helig, 
s\aa{} f\aa{}r ingen, som tillh\"or den, rycka sig l\"os, ty i s\aa{} fall 
blir han en "{}f\"orbrytare"{} mot familjen. Han f\aa{}r aldrig fullf\"olja 
ett familjefientligt intr\"asse, exempelvis ing\aa{} mesalliance. Den som 
g\"or det har "{}van\"arat familjen"{}, har "{}bringat skam"{} \"over den 
o.s.v.

Har nu den egoistiska driften icke tillr\"acklig kraft hos n\aa{}gon enskild, 
s\aa{} fogar sig denne och ing\aa{}r ett \"aktenskap, som konserverar 
familjen, skaffar sig en st\"allning, som harmonierar med dess st\"allning 
o.s.v., kort sagt: "{}han g\"or familjen \"ara"{}.

V\"aller d\"aremot det egoistiska blodet varmt i hans \aa{}dror, s\aa{} 
f\"oredrar han, att bli "{}f\"orbrytare"{} mot familjen och undandraga sig 
dess lagar.

Vilket ligger mig v\"al n\"armast om hj\"artat, familjens v\"al eller mitt 
v\"al? I otaliga fall skola b\aa{}da fridfullt sammanfalla och den nytta, som 
kommer familjen till del, \"aven komma mig till godo och tv\"artom. Det \"ar 
d\aa{} sv\aa{}rt att avg\"ora, om jag t\"anker\textit{ egennyttigt} eller 
\textit{oegennyttigt}, och jag smickrar m\aa{}h\"anda min f\aa{}f\"anga med 
min oegennyttighet. Men det kommer en dag d\aa{} ett "{}antingen-eller"{} 
g\"or mig \"angslig, d\aa{} jag st\aa{}r i begrepp att van\"ara mitt 
stamtr\"ad och st\"ota mina f\"or\"aldrar, syskon och sl\"aktingar f\"or 
huvudet. Vad d\aa{}? Nu skall det visa sig, hur mitt hj\"arta egentligen \"ar 
beskaffat; nu skall det \aa{}dagal\"aggas om min pietet \"ar st\"orre \"an min 
egoism, nu skall egennyttan icke l\"angre kunna d\"olja sig bakom 
oegennyttighetens mask. En \"onskan uppst\aa{}r i min sj\"al, och v\"axande 
fr\aa{}n timma till timma blir den en lidelse. Vem t\"anker v\"al ocks\aa{} 
genast p\aa{}, att redan den tystaste tanke, som kan uppst\aa{} mot pieteten, 
mot familjeanden, \"ar fr\"oet till en f\"orseelse mot densamma; ja vem \"ar 
v\"al fullkomligt medveten d\"arom i f\"orsta \"ogonblicket! S\aa{} g\aa{}r 
det f\"or Julia i "{}Romeo och Julia!"{} Den ob\"andiga lidelsen l\aa{}ter 
slutligen icke tygla sig l\"angre, den undergr\"aver pietetens byggnad. 
Naturligtvis -- skola ni s\"aga -- kastar familjen av egensinne bort denne 
egenvillige, som mera tillh\"or sina lidelser \"an pieteten; de goda 
protestanterna ha emot katolikerna anv\"ant samma uttalande med gott resultat 
och sj\"alva trott d\"arp\aa{}. Men det \"ar blott en undskyllan f\"or att 
v\"alta skulden fr\aa{}n sig. Katolikerna h\"ollo p\aa{} det gemensamma 
kyrkof\"orbundet och st\"otte k\"attarna fr\aa{}n sig blott d\"arf\"or, att 
dessa icke h\"ollo s\aa{} mycket p\aa{} den gemensamma kyrkan, att de kunde 
offra sin \"overtygelse f\"or denna; de f\"orra h\"ollo s\aa{}ledes fast vid 
f\"orbundet, emedan det katolska f\"orbundet, d.v.s. den gemensamma och eniga 
kyrkan, var helig f\"or dem; de senare d\"aremot \aa{}sidosatte f\"orbundet. 
P\aa{} samma s\"att med de pietetsl\"osa. De bliva icke utst\"otta, utan 
st\"ota sj\"alva ut sig, genom att s\"atta sin lidelse, sin egenvilja h\"ogre 
\"an familjef\"orbundet.

Nu glimmar emellertid ofta en \"onskan i mindre lidelsefulla och egenvilliga 
hj\"artan, \"an Julias. De efterl\aa{}tna bringa sig sj\"alva till 
\textit{offer} \aa{}t familjefriden. Man skulle kunna s\"aga, att det 
ocks\aa{} h\"ar var egennyttan, som handlade, ty beslutet kommer av k\"anslan, 
att den efterl\aa{}tne k\"anner sig mera tillfredst\"alld med familjens 
enighet, \"an med uppfyllandet av sin \"onskan. M\aa{} s\aa{} vara; men hur 
\"ar det, n\"ar det f\"oreligger s\"akra tecken p\aa{}, att egoismen blivit 
offrad f\"or pieteten? Hur \"ar det, n\"ar den \"onskan, som var riktad mot 
familjefriden, kvarstannar -- \aa{}tminstone i h\aa{}gkomsten --, fortfar att 
vara ett "{}offer"{} \aa{}t det heliga familjebandet, \"aven sedan offret en 
g\aa{}ng bringats? Hur vore det om den efterl\aa{}tne vore medveten om, att ha 
l\"amnat sin egenvilja otillfredsst\"alld och underkastat sig en h\"ogre makt? 
Underkastelse och uppoffring, emedan pietetens vidskepelse beh\"arskade honom! 
I f\"orra fallet segrade egoismen, i senare fallet pieteten, och det 
egoistiska hj\"artat f\"orbl\"oder; i f\"orra fallet var egoismen stark, i 
senare fallet svag. Men de svaga -- det k\"anna vi redan till -- \"aro de -- 
oegennyttiga. F\"or dem, dessa svaga medlemmar, s\"orjer familjen, emedan de 
\textit{tillh\"ora} familjen, \"aro familjetillh\"origheter, som icke 
tillh\"ora sig sj\"alv, icke s\"orja f\"or sig sj\"alv. Hegel prisar 
exempelvis denna svaghet, n\"ar han \"onskar barnens gifterm\aa{}lsparti 
underkastade f\"or\"aldrarnas val.

I egenskap av ett heligt samh\"alle, som den enskilde \"ar skyldig lydnad, 
tillkommer \"aven den d\"omande funktionen familjen: som exempelvis en 
s\aa{}dan "{}familjedomstol"{} som beskrivs i Cabanis av Wilibald Alexis. 
D\"ar sticker fadern den oh\"orsamme sonen i "{}familjer\aa{}dets"{} namn in i 
soldaternas leder och utst\"oter honom fr\aa{}n familjen, f\"or att med denna 
bestraffningsakt \aa{}ter rentv\"atta den befl\"ackade familjen. -- Den 
konsekventa utvecklingen av familjeansvaret innesluter den kinesiska r\"atten, 
enligt vilken hela familjen m\aa{}ste st\aa{} till svars f\"or den enskildes 
f\"orseelser.

I v\aa{}ra dagar r\"acker emellertid familjemaktens arm s\"allan 
tillr\"ackligt l\aa{}ngt, f\"or att tillr\"ackligt allvarligt kunna straffa 
avf\"allingen (till och med mot arvl\"oshet skyddar staten i fl\"asta fall). 
F\"orbrytaren mot familjen (familjef\"orbrytaren) flyr \"over till statens 
omr\aa{}de och \"ar fri, liksom statsf\"orbrytaren, som undkommer till 
Amerika, icke l\"angre n\aa{}s av sin stats straff. Han som sk\"andat 
familjen, den vanartade sonen, blir skyddad mot familjens straff, emedan 
staten, denne skyddsherre, avkl\"ader familjestraffet dess "{}helighet"{} och 
profanerar det, genom att dekretera, att det blott \"ar -- "{}h\"amnd"{}. 
Staten f\"orhindrar denna heliga familjer\"atts straff, emedan de 
underordnades helighet f\"orbleknar inf\"or dess, statens, "{}helighet"{}, och 
varje g\aa{}ng blir vanhelgad n\"ar den kommer i konflikt med denna h\"ogre 
helighet. Staten l\aa{}ter familjens ringare helighet g\"alla s\aa{} l\"ange 
konflikterna undvikas: men s\aa{} snart dessa uppst\aa{}, befaller den till 
och med f\"orbrytelse mot familjen, genom att exempelvis bjuda sonen, att 
v\"agra sina f\"or\"aldrar lydnad, s\aa{} snart de vilja f\"orleda honom till 
en statsf\"orbrytelse.

N\aa{} v\"al, egoisten har s\"onderbrutit familjebanden och i staten funnit en 
beskyddare emot den kr\"ankta familjeanden. Men varth\"an har han kommit? Rakt 
in i ett nytt\textit{ samh\"alle} d\"ar samma n\"at och maskor v\"antar hans 
egoism, som han nyss undandragit sig. Ty staten \"ar likaledes ett samh\"alle, 
icke en f\"orening; den \"ar den utvidgade familjen ("{}landsfader -- 
landsmoder -- landsbarn"{}).

\begin{center}
--------------------\end{center}


Det man kallar stat, \"ar en v\"av och sammanfl\"atning av beroende och 
ofrihet, det \"ar en sammanh\aa{}llning, d\"ar de samh\"origa r\"atta sig 
efter varandra, \"aro \"omsesidigt beroende av varandra. Staten \"ar detta 
beroendes organisation. Antag att konungen f\"orsvann, denna auktoritet, som 
f\"orl\"anar auktoritet \aa{}t alla, \"anda ned till b\"odeln, s\aa{} skulle 
\"and\aa{} alla, som hade ett vaket ordningssinne, uppr\"atth\aa{}lla 
ordningen mot oordningens bestialitet. Om oordningen. segrade, s\aa{} var det 
slut med staten.

Men denna \"alsklingstanke, att underordna sig varandra, att h\"anga vid 
varandra och bero av varandra; f\"orm\aa{}r den v\"arkligen vinna oss? Staten 
vore d\aa{} den realiserade k\"arleken, allas levande och varande f\"or 
varandra. Men g\aa{}r icke egensinnet f\"orlorat i ordningssinnet? Skall man 
n\"oja sig med, att det \"ar s\"orjt f\"or ordningen med makt, d.v.s. f\"or 
att "{}ingen g\"or den andre n\aa{}got f\"or n\"ar"{}, kort sagt, n\"ar 
hjorden blev f\"orst\aa{}ndigt placerad och ordnad? D\aa{} skulle ju allt vara 
i "{}b\"asta ordning"{} och denna b\"asta ordning hette -- stat!

V\aa{}ra samh\"allen och stater existera, utan att vi skapa dem, \"aro 
f\"orenade utan v\aa{}r f\"orening, \"aro predestinerade att best\aa{} eller 
ha ett sj\"alvst\"andigt oavh\"angigt \textit{best\aa{}nd}, \"ar gentemot oss 
egoister det ouppl\"osligt best\aa{}ende. V\aa{}ra dagars v\"arldskamp \"ar, 
som man brukar s\"aga, riktad mot det "{}best\aa{}ende"{}. Man pl\"agar dock 
missf\"orst\aa{} detta s\aa{}, som om det nu best\aa{}ende skulle utbytas mot 
annat, b\"attre best\aa{}ende. Men kriget borde snarare f\"orklaras mot 
sj\"alva det best\aa{}ende, d.v.s. mot staten (\textit{status}), icke mot en 
best\"amd stat, icke blott mot den existerande statsformen. Man skall icke 
str\"ava efter en annan stat (folkstat eller dyl.), utan efter en f\"orening, 
mot en st\"andigt flytande f\"orening av allt liv. -- En stat existerar \"aven 
utan mitt \aa{}tg\"orande: jag blir f\"odd i staten, uppfostrad, f\aa{}r 
f\"orpliktelser mot den och m\aa{}ste hylla den. Den upptar mig under sitt 
"{}beskydd"{}, och jag lever av dess "{}n\aa{}d"{}. S\aa{} grundl\"agger den 
sj\"alvst\"andigt best\aa{}ende staten min osj\"alvst\"andighet, dess 
"{}naturlighet"{}, dess organism, fordrar att min natur icke m\aa{} f\aa{} 
fritt utveckla sig, utan m\aa{}ste den besk\"aras av staten. F\"or att den 
skall kunna utveckla sig naturligt, anv\"ander den "{}kulturens"{} kniv p\aa{} 
min natur. Den ger mig en bildning och uppfostran; som \"ar avpassad f\"or 
den, men icke f\"or mig, och l\"ar mig exempelvis att respektera lagarna; 
avh\aa{}lla mig fr\aa{}n att kr\"anka statsegendomen (d.v.s. privategendomen); 
att v\"orda en gudomlig eller jordisk h\"oghet o.s.v., den l\"ar mig med ett 
ord att vara -- \textit{otadlig}, genom att "{}offra"{} min egenhet f\"or de 
"{}heliga"{} (heligt \"ar allt m\"ojligt, t.ex. egendomen, andras liv o.s.v.). 
Det \"ar det slags kultur och bildning, som staten f\"orm\aa{}r att giva mig: 
den uppfostrar mig till ett "{}brukbart v\"arktyg"{}, en "{}brukbar 
samh\"allsmedlem"{}.

S\aa{} m\aa{}ste varje stat handla, folkstaten s\aa{} v\"al som den absoluta 
eller konstitutionella. Den m\aa{}ste g\"ora det s\aa{} l\"ange som vi ha den 
felaktiga uppfattningen, att den \"ar ett \textit{jag}, och som ett s\aa{}dant 
tager sig namn av "{}moralisk, mystisk eller statlig person."{} Jag, som 
v\"arkligen \"ar ett jag, m\aa{}ste draga detta jagets lejonhuvud av denne 
f\aa{}f\"anga tistel\"atare. Hur m\aa{}ngfaldiga rov har icke jag f\aa{}tt 
finna mig i under v\"arldshistoriens lopp. H\"ar l\aa{}ter jag solen, 
m\aa{}nen och stj\"arnorna, kattor och krokodiler vederfaras \"aran, att 
g\"alla som ett jag; d\"ar kom Jehova, Allas och v\aa{}r Fader och blevo 
betecknade som jag; d\"ar kom \aa{}ter familjen, stammen, folken och slutligen 
m\"anskligheten och blevo honnerade som jag; d\"ar kom slutligen staten, 
kyrkan med anspr\aa{}k p\aa{} att vara jag, och jag s\aa{}g blott lugnt 
p\aa{}. Vad under d\aa{}, att ocks\aa{} ett v\"arkligt jag framtr\"adde och 
p\aa{}stod r\"att upp i ansiktet p\aa{} mig, att han icke var mitt du, utan 
mitt eget jag. N\"ar m\"anniskosonen par exelence hade gjort det, varf\"or 
skulle d\aa{} icke \"aven en m\"anniskoson g\"ora det? S\aa{} s\aa{}g jag 
d\aa{} alltid mitt jag st\aa{} \"over och utom mig och kunde aldrig komma 
riktigt till mig sj\"alv.

Jag trodde icke p\aa{} mig, trodde aldrig p\aa{} min samtid och s\aa{}g mig 
blott i framtiden. Gossen tror, att han f\"orst blir ett riktigt jag, en 
riktig karl, n\"ar han blivit man; mannen tror, att han f\"orst p\aa{} andra 
sidan livet blir n\aa{}got riktigt. Och f\"or att genast g\aa{} saken in 
p\aa{} livet, \"aven de b\"asta tillh\aa{}lla \"annu varandra, att man i sig 
m\aa{}ste ha upptagit staten, sitt folk, m\"anskligheten -- vad vet jag allt! 
-- f\"or att vara ett v\"arkligt jag, en "{}fri borgare"{}, en 
"{}statsborgare"{}, en "{}fri eller sann m\"anniska"{}; \"aven de se min 
sanning och v\"arklighet i upptagandet av ett fr\"ammat jag och i min 
h\"angivenhet f\"or detsamma. Och vilket jag? Ett jag, som varken \"ar ett jag 
eller ett du, ett \textit{inbillat} jag, ett sp\"oke.

Under det att i medel\aa{}ldern kyrkan mycket v\"al kunde f\"ordraga, att 
m\aa{}ngahanda stater levde f\"orenade i henne, s\aa{} l\"arde staterna sig 
tolerera, isynnerhet efter trettio\aa{}riga kriget, att m\aa{}nga slags kyrkor 
(konfessioner) samlades under en krona. Men alla stater \"aro religi\"osa och 
respektiva "{}kristliga stater"{}, och g\"ora till sin uppgift, att tvinga de 
ob\"andiga, "{}egoisterna"{}, in under onaturens band, d.v.s. att kristna dem. 
Alla den kristliga statens inr\"attningar har till uppgift att \textit{kristna 
folket}. S\aa{}ledes har r\"atten den uppgift, att tvinga m\"anniskorna till 
r\"attf\"ardighet, skolan att tvinga till andlig bildning; kort sagt, de ha 
det m\aa{}let, att skydda den kristligt handlande emot den okristligt 
handlande, att bringa det kristliga handlandet till \textit{herrav\"aldet}, 
till \textit{makten}. Till dessa tv\aa{}ngsmedel r\"aknar staten \"aven 
\textit{kyrkan}, den fordra en best\"amd religion av en var. Dupin sade 
nyligen gent emot de andliga: "{}Undervisning och uppfostran tillh\"or 
staten"{}.

Allt som ang\aa{}r sedlighetens princip \"ar en statsangel\"agenhet. 
D\"arf\"or blandar sig den kinesiska staten s\aa{} mycket i 
familjeangel\"agenheterna och man har inget v\"arde f\"or staten, om man icke 
framf\"orallt \"ar en god son \aa{}t sina f\"or\"aldrar. 
Familjeangel\"agenheterna \"aro \"aven hos oss en statsangel\"agenhet, men hos 
oss har staten f\"ortroende f\"or familjen, utan att s\"atta den under 
\"angslig polisuppsikt; genom \"aktenskapsbandet h\aa{}ller den familjen 
bunden, och utan statens till\aa{}telse kan detta band icke l\"osas.

Men att staten fordrar vissa principer av mig, samt g\"or mig ansvarig f\"or 
mina principer, skulle giva mig anledning att fr\aa{}ga: vad ang\aa{}r den 
mina principer? Jo mycket, ty den \"ar den -- \textit{h\"arskande principen}. 
Man tycker, att i fr\aa{}ga om \"aktenskapsskillnad, som om \"aktenskapsr\"att 
\"overhuvudtaget, det blott g\"aller vem som har m\"ast r\"att, kyrkan eller 
staten. Men det g\"aller snarare, om det heliga skall h\"arska \"over 
m\"anniskan, m\aa{} detta s\aa{} heta tro eller sedlighet. Staten upptr\"ader 
som h\"arskare p\aa{} samma s\"att, som kyrkan gjorde det. Den f\"orra vilar 
p\aa{} sedlighetens grund, den senare p\aa{} fromhetens.

Man talar om tolerans, l\"ossl\"appandet av de motsatta riktningarna och 
dylikt, vilket skulle karakt\"arisera de civilicerade staterna. Visserligen 
\"aro n\aa{}gra av dem nog starka, att medgiva de m\"ast obundna m\"oten, 
medan andra giva polisen i uppdrag att g\"ora jakt p\aa{} oskyldiga 
r\"okklubbar. Men f\"or den ena som f\"or andra staten \"ar individernas 
samf\"ardsel bland varandra, deras fram- och tillbakag\aa{}ende, deras dagliga 
liv, en \textit{slump}, en \textit{tillf\"allighet}, som den m\aa{}ste 
\"overl\"amna \aa{}t dem sj\"alva, emedan den icke kan kontrollera det. 
M\aa{}nga sila \"annu myggen och sluka kamelerna, medan andra \"aro slugare. I 
de senare \"aro individerna "{}friare"{}, emedan de bli mindre trakasserade. 
Men fri \"ar jag\textit{ icke} i \textit{n\aa{}gon} stat. Staternas ber\"omda 
tolerans \"ar blott en tolerans mot de "{}oskadliga"{}, "{}ofarliga"{}, \"ar 
blott ett statens h\"ojande \"over sm\aa{}saker, \"ar blott en 
aktningsv\"ardare, storslagnare, stoltare -- despoti. En viss stat syntes en 
l\aa{}ng tid vara t\"amligen h\"ojd \"over de \textit{litter\"ara} striderna, 
som f\"ordes med v\aa{}ldsam h\"aftighet; England \"ar h\"ojd \"over 
folkmassan och r\"okklubbar. Men ve den litteratur, som g\aa{}r staten sj\"alv 
in p\aa{} livet, ve den folksammansv\"arjning, som s\"atter staten i 
"{}fara"{}. I vissa stater dr\"ommer man om en "{}fri vetenskap"{}, i England 
dr\"ommer man om ett "{}fritt folkliv"{}.

Staten l\aa{}ter individerna driva sitt spel s\aa{} fritt som m\"ojligt, blott 
de icke g\"ora n\aa{}got allvarligt och aldrig gl\"omma staten. M\"anniskan 
f\aa{}r icke umg\aa{}s obekymrat med m\"anniskorna, icke utan "{}h\"ogre 
uppsikt och f\"ormedling"{}. Jag f\aa{}r icke g\"ora allt, som jag kunde, utan 
blott s\aa{} mycket, som staten till\aa{}ter. Jag f\aa{}r icke g\"ora bruk av 
\textit{mina} tankar, av mitt arbete, \"overhuvudtaget intet av mitt eget.

Staten har alltid den uppgiften, att begr\"ansa den enskilde, binda, 
subordinera honom, att g\"ora honom underd\aa{}nig det \textit{allm\"anna}; 
staten best\aa{}r blott s\aa{} l\"ange, som den enskilde icke \"ar allt i 
allo, den \"ar ingenting annat \"an \textit{min} tydligt markerade 
\textit{inskr\"ankthet}; \textit{min begr\"ansning}, \textit{mitt slaveri}. En 
stat bidrager aldrig till att befordra den enskildes fria v\"arksamhet, utan 
st\"andigt blott den bundna v\"arksamhet, som har staten som m\aa{}l. Genom 
staten \aa{}stadkommes h\"aller icke n\aa{}gonting \textit{gemensamt}, lika 
lite som man kan kalla ett tyg det gemensamma arbetet av maskinens alla 
enskilda delar; det \"ar snarare ett arbete av hela maskinen som en enhet, det 
\"ar \textit{maskinarbete}. P\aa{} samma s\"att \aa{}stadkommes allt genom 
\textit{statsmaskinen}; ty den s\"atter de enskilda andarnas hjulv\"ark i 
r\"orelse, av vilka icke n\aa{}gon f\"oljer sina egna drifter. Staten s\"oker 
att h\"amma varje fri v\"arksamhet genom sin censur, sitt \"overvakande, sin 
polis, och anser detta vara dess plikt, medan det i v\"arkligheten \"ar 
sj\"alvbevarelsens plikt. Staten vill g\"ora n\aa{}gonting av m\"anniskorna, 
d\"arf\"or lever det blott \textit{gjorda} m\"anniskor i dem; envar som vill 
vara sig sj\"alv, \"ar statens motst\aa{}ndare och \"ar ingenting. "{}Han \"ar 
ingenting"{} betyder blott: staten anv\"ander honom icke, ger honom ingen 
st\"allning, inget \"ambete, inget yrke eller dylikt.

E. Bauer dr\"ommer i "{}De liberala str\"avandena"{} II, 50, \"annu om en 
"{}regering, som utg\aa{}ende fr\aa{}n folket, icke kunde st\aa{} i opposition 
mot detsamma"{}. Visserligen tar han tillbaka ordet "{}regering"{} (sid. 69): 
I republiken finns ingen regering, utan blott en v\"arkst\"allande makt. En 
makt, som endast och allenast utg\aa{}r fr\aa{}n folket, som gent emot folket 
icke har n\aa{}gon sj\"alvst\"andig makt, sj\"alvst\"andiga principer, 
sj\"alvst\"andiga \"ambetsm\"an, utan har grunden och upprinnelsen till sin 
makt och sina principer i den enda, i den h\"ogsta statsmakten, i folket. 
Begreppet regering passar s\aa{}ledes absolut icke i folkstaten"{}. Men saken 
blir \"and\aa{} densamma. Den "{}utg\aa{}ngna, grundade, upprunna"{} blir ett 
"{}sj\"alvst\"andigt"{} och kommer genast i opposition, liksom ett barn, som 
f\"orlossats ur moderlivet. Regeringen vore absolut ingenting, om den icke 
vore n\aa{}got sj\"alvst\"andigt och opponerande.

"{}I den fria staten finns det ingen regering o.s.v."{} (sid. 94). Detta 
skulle d\aa{} betyda, att folket, om det \"ar \textit{suver\"ant}, icke l\"at 
leda sig av n\aa{}gon \"overordnad makt. \"Ar det m\aa{}h\"anda p\aa{} 
n\aa{}got annat s\"att med den absoluta monarkien? Finnes det d\"ar n\aa{}gon 
\"over suver\"anen st\aa{}ende regering? \textit{\"Over} suver\"anen, m\aa{} 
han heta konung eller folk, st\aa{}r aldrig n\aa{}gon regering, det \"ar 
sj\"alvfallet. Men i alla "{}stater"{} finns det en regering, som st\aa{}r 
\"over mig, s\aa{}v\"al i de absoluta som republikanska eller "{}fria"{}. Jag 
\"ar lika illa ute i den ena som den andra.

Republiken \"ar absolut ingenting annat \"an -- den absoluta monarkien; ty det 
\"ar likgiltigt om monarken heter konung eller folk, d\aa{} b\aa{}da 
\"and\aa{} \"ar "{}majest\"at"{}. Konstitutionalismen bevisar blott, att icke 
n\aa{}gon varken kan eller vill enbart vara ett v\"arktyg. Ministrarna 
dominera \"over sin herre, konungen; de deputerade \"over sin herre, folket. 
Konungen m\aa{}ste foga sig i ministrarnas vilja, folket m\aa{}ste dansa efter 
riksdagens pipa. Konstitutionalismen \"ar mera framskriden \"an republiken, 
emedan den \"ar den i \textit{uppl\"osning} stadda staten.

E. Bauer f\"ornekar (sid. 56 ) att folket i den konstitutionella staten \"ar 
en "{}personlighet"{}; skulle det vara det i en republik? I den 
konstitutionella staten \"ar folket -- \textit{parti}, och ett parti \"ar 
v\"al \"and\aa{} en "{}personlighet"{}, om man \"overhuvudtaget en g\aa{}ng 
vill tala om en "{}statlig"{}, moralisk person (sid. 76). Saken \"ar den, att 
en moralisk person, om den nu heter folkparti eller folk eller "{}Herren"{}, 
p\aa{} intet vis \"ar n\aa{}gon person, utan ett sp\"oke.

Vidare forts\"atter E. Bauer (sid. 69): "{}det karakt\"aristiska hos en 
regering \"ar f\"ormyndarskapet"{}. Men f\"ormyndarskapet \"ar det 
karakt\"aristiska hos allt \textit{herrav\"alde}. En folkstat, som i sig 
f\"orenar all maktfullkomlighet"{}, den "{}absoluta h\"arskaren"{}, kan icke 
l\aa{}ta mig bli m\"aktig. Och vilken chim\"ar, att icke mera kalla "{}folkets 
\"ambetsm\"an"{}, f\"or "{}tj\"anare, v\"arktyg"{}, emedan de utf\"ora 
"{}folkets fria f\"ornuftiga, lagliga vilja"{} (sid. 73). Han menar (sid. 74): 
"{}blott d\"arigenom, att alla \"ambetsmannakretsar underordnar sig 
regeringens \aa{}sikter, kan det bringas enhet i staten"{}; hans folkstat 
skall emellertid ocks\aa{} ha "{}enhet"{}; hur skall d\aa{} underordnandet 
kunna undvikas, underordnandet under -- folkviljan.

"{}I de konstitutionella staterna \"ar det ytterst regenten och hans 
\textit{mening}, p\aa{} vilken hela regeringsbyggnaden vilar"{} (sid. 130). 
Hur skall det kunna bli annat i folkstaten? Blir icke \textit{jag} \"aven 
d\"ar regerad av folk\textit{meningen}, och blir det v\"al n\aa{}gon skillnad 
f\"or mig, om jag blir beroende av kungameningen eller folkmeningen, den 
s\aa{} kallade "{}effentliga meningen"{}? Betyder avh\"angighet ett 
"{}religi\"ost f\"orh\aa{}llande"{}, som E. Bauer riktigt p\aa{}st\aa{}r, 
s\aa{} bli i folkstaten folket det h\"ogre v\"asendet f\"or mig, den h\"ogre 
makten, majest\"atet (ty i "{}majest\"atet"{} har Gud och konungen sitt 
egentliga v\"asen), till vilket jag st\aa{}r i religi\"ost f\"orh\aa{}llande. 
-- Liksom den suver\"ana regenten, skall h\"aller icke folket n\aa{}s av 
n\aa{}gon lag. Hela E. Bauerska f\"ors\"oket l\"oper ut i ett skiftande av 
h\"arskare. I st\"allet f\"or att vilja g\"ora \textit{folket} fritt, skulle 
han ha t\"ankt p\aa{} den enda realiserbara friheten, p\aa{} sin frihet.

I den konstitutionella staten har slutligen \textit{absolutismen} r\aa{}kat i 
strid med sig sj\"alv, kommit in i en dualistisk mots\"attning: regeringen 
vill vara det absoluta, och folket vill vara absolut. Dessa tv\"anne absoluta 
komma att riva s\"onder varandra.

E. Bauer ivrar mot att regenten skall givas av \textit{slumpe}n, av 
\textit{f\"odseln}. Men n\"ar nu folket har blivit "{}den enda makten i 
staten"{} (s. 132) ha vi d\aa{} icke ocks\aa{} en \textit{slumpens} herre i 
det? Vad \"ar d\aa{} folket? Folket har alltid varit regeringens kropp: det 
\"ar m\aa{}nga under en hatt (kungahatt) eller m\aa{}nga under en 
f\"orfattning. Och f\"orfattningen \"ar -- kung. Kungen och folk skola 
best\aa{} s\aa{} l\"ange icke b\aa{}da \textit{sammanfalla}. \"Aro 
m\aa{}ngahanda "{}folk"{} samlade under en f\"orfattning, som exempelvis i den 
gammalpersiska monarkin, liksom nutilldags, s\aa{} g\"alla dessa "{}folk"{} 
blott som "{}provinser"{}. F\"or mig \"ar folket i alla fall en -- 
tillf\"allig makt, en naturmakt, en fiende, som jag m\aa{}ste besegra.

Vad har man menat med ett "{}organiserat"{} folk (sid. 132)? Ett folk, "{}som 
icke l\"angre har n\aa{}gon regering, som regerar sig sj\"alv"{}. Allts\aa{}, 
d\"ar eget jag skjuter fram, ett genom ostrakismen organiserat folk. Genom 
jagets bannlysning g\"or ostrakismen folket till sj\"alvh\"arskare.

Talar ni om folk, s\aa{} m\aa{}ste ni tala om furstar; ty folket, om det skall 
vara subjekt och g\"ora historia, m\aa{}ste, som alla handlande, ha ett huvud, 
ett "{}\"overhuvud"{}. Weitling framst\"aller detta som en "{}trio"{}, och 
Proudhon s\"ager: ett s\aa{} att s\"aga huvudl\"ost samh\"alle kan icke 
leva.\footnote{Creation de l'ordo p. 485}

Man framh\aa{}ller alltid \textit{vox populi} f\"or oss, att den "{}offentliga 
meningen skall h\"arska \"over fursten. Visserligen \"ar \textit{vox 
populi}\footnote{Folkets r\"ost.} ocks\aa{} \textit{vox dei},\footnote{Guds 
r\"ost.} men \"aro b\aa{}da dessa nyttiga till n\aa{}got och \"ar icke 
\textit{vox principis} icke ocks\aa{} \textit{vox dei}?"{}

H\"arvid torde det vara l\"ampligt att erinra om "{}nationalisterna"{}. Att 
beg\"ara, att Tysklands trettio\aa{}tta stater skola kunna handla som en 
\textit{nation}, kan blott j\"amf\"oras med det vansinniga kravet, att 
trettio\aa{}tta bisv\"armar anf\"orda av trettio\aa{}tta bidrottningar skola 
kunna f\"orena sig, till en sv\"arm. Bi \"aro de alla, men bien h\"ora icke 
som bi tillsammans eller kunna f\"orena sig, som s\aa{}dana, utan blott de 
\textit{underd\aa{}niga} bien \"aro f\"orbundna med den \textit{h\"arskande} 
visen. Bien och folken \"aro viljel\"osa och f\"olja av \textit{instinkt} sin 
vise.

F\"orvisar man bien till sitt birike, d\"ar de alla \"aro varandra lika som 
bi, s\aa{} skulle man g\"ora detsamma, om man f\"orvisade tyskarna till sin 
tyskhet. Tyskheten liknar ju ocks\aa{} biv\"aldet d\"ari, att det i sig b\"ar 
n\"odv\"andigheten till klyvning och separation, likv\"al utan att 
framtr\"anga till den sista separationen, d\"ar, med separeringens 
fullst\"andiga genomf\"orande, den slutligen upph\"or: jag menar till 
separeringen av m\"anniskan fr\aa{}n m\"anniskan. Tyskv\"aldet skiljer sig 
till och med i olika stammar, d.v.s. bihus, men den enskilde, som har den 
egenskapen, att vara tysk, \"ar \"annu lika maktl\"os, som det enskilda biet. 
Och dock kunna blott enskilda tr\"ada i f\"orbindelse med varandra, och alla 
allianser och f\"orbund mellan folk \"aro och f\"orbli mekaniska 
sammans\"attningar, emedan de f\"orenade \"aro \textit{viljel\"osa}, 
\aa{}tminstone s\aa{} l\aa{}ngt som "{}folken"{} bli ansedda som dess fiender. 
F\"orst med den sista separationen slutar separationen sj\"alv och sl\aa{}r om 
i f\"orening.

Nu bem\"oda de nationella sig, att framskapa biv\"aldets abstrakta, livl\"osa 
enhet; de enskida d\"aremot skola k\"ampa f\"or den enhet, som de sj\"alva 
vilja, f\"or f\"oreningen. Det \"ar ett k\"annetecken hos alla reaktion\"ara 
str\"avanden, att de vilja framst\"alla n\aa{}got \textit{allm\"ant}, 
abstrakt, ett tomt, livl\"ost \textit{begrepp}, varemot de sj\"alvst\"andiga, 
egoisterna, s\"oka att befria den kraftfulle, livfulle \textit{enskilde} 
fr\aa{}n allm\"anhetens tomhet. De reaktion\"ara vilja g\"arna stampa fram ett 
\textit{folk}, en \textit{nation} ur jorden, medan egoisterna blott ha sig 
sj\"alv f\"or \"ogonen. I det v\"asentligaste sammanfalla dessa b\aa{}da 
str\"avanden, som nu st\aa{} p\aa{} dagordningen, n\"amligen 
\aa{}terst\"allandet av provinsialr\"atten, den gamla stamindelningen 
(franker, bayrare o.s.v.) och \aa{}teruppr\"attandet av den samlade 
enhetsnationen. Men tyskarna kunna f\"orst bli eniga, d.v.s. f\"orenade, n\"ar 
de st\"orta biv\"aldet med alla sina bikupor, med andra ord: n\"ar de \"aro 
n\aa{}got mer \"an tyskar. F\"orst d\aa{} kunna de bilda sig en "{}tysk 
f\"orening"{}. De skola icke \aa{}terv\"anda till moderlivet, till sin 
nationalitet, f\"or att bli p\aa{}nyttf\"odda, utan en var m\aa{}ste g\aa{} in 
i sig. Hur l\"ojligt sentimentalt \"ar det icke, n\"ar en tysk giver en annan 
sitt handslag med helig r\"orelse, emedan denne "{}ocks\aa{} \"ar en tysk"{}! 
D\"armed \"ar han n\aa{}got riktigt stort! Men detta skall helt s\"akert 
betraktas som n\aa{}got r\"orande, s\aa{} l\"ange man sv\"armar f\"or 
"{}broderlighet"{}, d.v.s. s\aa{} l\"ange man har 
"{}\textit{familjek\"ansla}"{}. De nationella, som vilja ha en stor\textit{ 
familj} av tyskarna, f\"orm\aa{} icke befria sig fr\aa{}n "{}pietetens"{} 
vidskepelse, fr\aa{}n "{}broderligheten"{} eller "{}barnsligheten"{}, eller 
hur de vekliga pietetsfraserna eljes lyda.

Det opersonliga hos det man kallar "{}folk, nation"{} framspringer bland annat 
d\"ari, att ett folk, som efter b\"asta f\"orm\aa{}ga vill uppenbara sitt jag, 
s\"atter den viljel\"ose h\"arskaren i spetsen f\"or sig. Det har att v\"alja 
p\aa{} de b\aa{}da alternativen, att antingen vara underkastade en furste, som 
blott realiserar sig, sina \textit{individuella nycker} -- i det fallet 
erk\"anner den icke den egna viljan, den s\aa{} kallade folkviljan hos den 
"{}absolute h\"arskaren"{} --, eller att s\"atta en furste p\aa{} tronen, som 
\textit{icke g\"or n\aa{}gon egen} vilja g\"allande -- i vilket fall den har 
en \textit{viljel\"os} furste, vars plats lika g\"arna kunde ers\"attas med 
ett v\"aljusterat urv\"ark. G\aa{}r f\"orst\aa{}elsen blott \"annu ett steg 
fram\aa{}t, s\aa{} faller det av sig sj\"alv, att folk-jaget \"ar en 
opersonlig, andlig makt, \"ar lagen. D\"arav f\"oljer, att folkets jag \"ar 
ett -- sp\"oke, icke ett jag. Jag \"ar mig sj\"alv, genom att jag skapar mig 
sj\"alv, d.v.s. att icke n\aa{}gon annan skapar mig, utan m\aa{}ste jag vara 
mitt eget v\"ark. Men hur \"ar det med det d\"ar folk jaget? -- Tillf\"allet 
spelar detta jag i h\"anderna p\aa{} folket, tillf\"allet ger det den eller 
den f\"odde h\"arskaren, tillf\"alligheten f\"orskaffar det den eller den 
valde; det \"ar icke en produkt av det "{}\textit{suver\"ana}"{} folket, 
s\aa{} som \textit{jag} \"ar min produkt. T\"ank dig, att man ville \"overtyga 
dig om, att du icke vore ditt jag, utan P\"ar eller P\aa{}l vore ditt jag! Men 
s\aa{} g\aa{}r det folket, och med r\"atta. Ty folket har lika litet ett jag 
tillsammans, som de elva planeterna har det, ehuru de rotera kring en gemensam 
\textit{medelpunkt}.

Betecknande f\"or det slavsinne man fordrar av fursten, liksom av det 
suver\"ana folket, \"ar Baillys yttrande: Jag har intet extra f\"ornuft 
ut\"over det allm\"anna f\"ornuftets uttalande. Nationens vilja var min 
f\"orsta lag: s\aa{} snart den hade f\"orsamlat sig har jag icke erk\"ant 
n\aa{}got annat \aa{}n dess suver\"ana vilja"{}. Han vill icke ha n\aa{}got 
extraf\"ornuft, och dock \aa{}stadkommes allt endast genom detta 
extraf\"ornuft. Mirabeau ivrar p\aa{} samma s\"att i orden: "{}Ingen makt 
p\aa{} jorden har r\"att att s\"aga till nationens representanter: jag 
vill!"{}

Liksom hos grekerna, m\aa{}ste man nu g\"ora m\"anniskan till en \textit{zoon 
politikon}, en statsborgare eller en politisk m\"anniska. P\aa{} samma s\"att 
g\"allde m\"anniskan l\"ange som "{}himmelsborgare"{}. Men greken gick under 
tillsammans med sin stat, himmelsborgaren g\"or det med himmelens fall; vi 
d\"aremot, vilja icke g\aa{} under med \textit{folket}, nationen och 
nationaliteten, vilja icke vara blott politiska m\"anniskor eller politiker. 
Allt sedan revolutionen str\"avar man efter att g\"ora "{}folket lyckligt"{}, 
och medan man g\"or folket lyckligt, stort o.s.v., s\aa{} g\"or man oss 
olyckliga! Folkets lycka -- \"ar min olycka.

Vilket tomt prat de politiska liberalerna leverera ser man ocks\aa{} i 
Nauwerks: \"Uber die Teilnahme am Staate"{}. D\"ar klagas \"over de 
likgiltiga, som icke deltaga, som icke i fullaste mening \"aro statsborgare, 
och f\"orfattaren uttalar sig p\aa{} ett s\"att, som om man absolut icke kunde 
vara m\"anniska, om man icke livligt deltog i statsangel\"agenheterna, d.v.s. 
om man icke var politiker. D\"ari har han r\"att; ty om staten g\"aller som 
v\aa{}rdare av allt "{}m\"anskligt"{}, s\aa{} kunna vi icke vara m\"anskliga 
utan att deltaga i staten. Men vad \"ar d\"armed sagt mot egoisten? Ingenting 
alls, emedan egoisten sj\"alv v\aa{}rdar det m\"anskliga hos sig och icke vill 
ha n\aa{}got annat att g\"ora med staten, \"an att han ber denna: "{}drag 
s\aa{} l\aa{}ngt pepparen v\"axer!"{} Blott n\"ar staten kommer i kontakt med 
hans person, f\aa{}r han ett v\"arkligt intresse f\"or staten. N\"ar 
tillst\aa{}ndet i staten icke trycker den kammarl\"arde, skall han d\aa{} 
likv\"al befatta sig med staten, som sin "{}heligaste plikt"{}? S\aa{} l\"ange 
som staten ordnar det f\"or honom efter \"onskan -- vad beh\"over han d\aa{} 
se upp fr\aa{}n sina studier? M\aa{} dock de, som av eget intresse vilja ha 
ett annat tillst\aa{}nd, syssels\"atta sig d\"armed. Den "{}heliga plikten"{} 
skall varken nu eller n\aa{}gonsin bringa folket till att t\"anka \"over 
staten, lika litet, som den "{}heliga plikten"{} driver dem att bli 
anh\"angare av vetenskapen, bli konstn\"arer o.s.v. Blott egoismen kan driva 
dem till att t\"anka \"over statens f\"orh\aa{}llanden, och den skall g\"ora 
det, s\aa{} snart de blivit mycket f\"ors\"amrade. Visar ni m\"anniskorna, att 
deras egoism fordrar att de syssels\"atta sig med statens v\"asen, s\aa{} 
skola ni icke l\"ange beh\"ova ropa till dem; appellerar ni d\"aremot till 
deras fosterlandsk\"arlek och dylikt, s\aa{} skola ni l\"ange f\aa{} predika 
f\"or d\"ova \"oron om denna "{}k\"arlekstj\"anst"{}. Fast efter ert sinne 
skola aldrig egoisterna komma att deltaga i statsangel\"agenheterna.

En \"akta liberal fras serverar Nauwerk (sid. 16): "{}M\"anniskan uppfyller 
f\"orst d\aa{} fullst\"andigt sin kallelse, n\"ar hon k\"anner sig som medlem 
av m\"anskligheten, och \"ar v\"arksam som s\aa{}dan. Den enskilde kan icke 
f\"orv\"arkliga humanitetens id\'e, om han icke st\"oder sig p\aa{} hela 
m\"anskligheten, om han icke, som Ant\"aos h\"amtar sin kraft fr\aa{}n 
denna."{}

P\aa{} samma st\"alle heter det: "{}M\"anniskans f\"orh\aa{}llande till 
\textit{res publica} (den offentliga saken) blir av den teologiska \aa{}sikten 
neddragen till en ren privatsak: och blir d\"armed bortf\"ornekad."{} Liksom 
om den politiska \aa{}sikten handlade p\aa{} annat s\"att med religionen! 
F\"or den \"ar religionen en "{}privatsak"{}.

Om, ist\"allet f\"or framh\aa{}llandet f\"or m\"anniskorna av den "{}heliga 
plikten, kallelsen till full m\"ansklighet"{} och liknande bud, det i 
st\"allet framh\"olls, att deras \textit{egennytta} f\"orkrympes, om de 
l\aa{}ta allting g\aa{} som det g\aa{}r i staten, s\aa{} blevo de utan tirader 
tilltalade s\aa{}, som man i avg\"orande \"ogonblick m\aa{}ste tilltala dem, 
om man vill n\aa{} sitt m\aa{}l. I det st\"allet s\"ager den teologfientliga 
f\"orfattaren: "{}Om n\aa{}gonsin, s\aa{} \"ar det just i v\aa{}r tid, som 
\textit{staten} g\"or anspr\aa{}k p\aa{} alla de \textit{sina}. -- Den 
t\"ankande m\"anniskan ser i det teoretiska och praktiska deltagandet i 
statslivet en \textit{plikt}, en av de heligaste plikter, som \aa{}ligger 
henne"{} -- och tager sedan "{}den obetingade n\"odv\"andigheten, att en var 
deltager i statens angel\"agenheter"{}, i n\"armare sk\"arsk\aa{}dande.

Den hos vilken staten sitter fast i huvudet eller hj\"artat, eller 
b\aa{}dadera, blir i all evighet politiker, ty han \"ar besatt av staten eller 
\textit{statstroende}.

"{}Staten \"ar det n\"odv\"andigaste medel f\"or m\"ansklighetens 
utveckling"{}. Ja, den har alltid varit n\"odv\"andig s\aa{} l\"ange vi velat 
utveckla m\"anskligheten; men om vi skulle vilja. utveckla oss, kan den blott 
vara oss till hinder.

Kan man m\aa{}nne \"annu reformera och f\"orb\"attra staten och folket? Lika 
litet som man kan f\"orb\"attra adeln, pr\"asterskapet, kyrkan o.s.v. Man kan 
upph\"ava dem, krossa dem, avskaffa dem, men icke reformera dem. Kan jag v\"al 
genom reformer g\"ora en dumhet till n\aa{}got klokt?

Det \"ar icke l\"angre n\aa{}gonting att g\"ora vid \textit{staten} 
(statsf\"orfattningar o.s.v.), det g\"aller nu mig. D\"armed sjunka alla 
fr\aa{}gor om furstemakt, konstitution o.s.v. ned till sin egentliga 
betydelsel\"oshet, till sitt v\"arkliga intet. Jag, detta intet, skall driva 
fram min \textit{skapelse} av mig.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Till kapitlet om samh\"allet h\"or ocks\aa{} "{}partiet"{}.

I staten h\"arskar \textit{partien}. "{}Parti, parti, vem skall icke taga 
parti!"{} Men den enskilde \"ar \textit{ensam}, \"ar icke partimedlem. Han 
f\"orenar sig fritt och drar sig \aa{}ter fritt tillbaka. Partiet \"ar 
ingenting annat \"an en stat i staten -- och i denna mindre bi-stat skall det 
\aa{}ter h\"arska samma "{}frid"{} som i den st\"orre. Just de som 
h\"ogljudast ropa p\aa{}, att det m\aa{}ste finnas en \textit{opposition} i 
staten, ivra v\"arst emot varje oenighet inom partiet. Ett bevis f\"or att 
ocks\aa{} de blott vilja en stat. Det \"ar icke staten utan den enskilde, som 
krossar alla partier.

Nu f\"or tiden h\"or man ingenting s\aa{} ofta, som att man m\aa{}ste bli 
trogen mot sitt parti och ingenting f\"oraktas av partim\"anniskorna s\aa{} 
mycket, som en \"overl\"opare. Man m\aa{}ste g\aa{} med sitt parti b\aa{}de i 
tjockt och tunnt och obetingat godtaga och representera dess grundsatser. 
Fullt s\aa{} illa \"ar det icke st\"allt h\"ar, som med de slutna 
s\"allskapen, emedan dessas medlemmar \"aro bundna med fasta lagar och 
statuter (t.ex. ordnarna, Jesu s\"allskap o.s.v.) Men partiet upph\"or att 
vara f\"orening i samma \"ogonblick de g\"ora vissa principer 
\textit{bindande} f\"or att skydda dem f\"or angrepp; detta \"ogonblick \"ar 
just partiets f\"odelseakt. Det \"ar redan som parti ett \textit{f\"ott} 
\textit{samh\"alle}, en d\"od f\"orening, en id\'e som blivit fix. Som 
absolutismens parti, kunna de icke vilja, att dess medlemmar tvivla p\aa{} 
dess principers oomkullrunkeliga sanning; de kunde hysa detta tvivel blott om 
de voro nog egoistiska, att vilja vara \"annu n\aa{}got mera utom sitt parti, 
d.v.s. opartiska. Som partim\"anniskor f\"orm\aa{} de icke vara opartiska, 
utan blott som egoister. Om du \"ar protestant och tillh\"or detta parti, 
s\aa{} v\aa{}gar du icke annat \"an r\"attf\"ardiga protestantismen, p\aa{} 
sin h\"ojd rentv\"atta den, men icke f\"orkasta den. \"Ar du kristen och h\"or 
hemma bland det kristna partiets m\"anniskor, s\aa{} kan du icke som kristen 
partimedlem, g\aa{} utom detta parti, utan blott n\"ar din egoism, d.v.s. din 
opartiskhet driver dig d\"artill. Vilka anstr\"angningar ha icke de kristna 
gjort, \"anda fram till Hegel och kommunisterna, f\"or att g\"ora sitt parti 
starkt; de stanna d\"arvid, att kristendomen m\aa{}ste inneh\aa{}lla den eviga 
sanningen, och att man blott beh\"over uppt\"acka den, fastst\"alla och 
r\"attf\"ardiga den.

Kort sagt: partiet f\"ordrager icke opartiskheten, och just i denna 
framtr\"ader egoismen. Vad ang\aa{}r mig partiet. Jag skall dock finna 
tillr\"ackligt m\aa{}nga, som \textit{f\"orena} sig med mig, utan att sv\"ara 
sig fast vid min fana.

Den som g\aa{}r \"over fr\aa{}n ett parti till ett annat, skymfar man genast 
som "{}\"overl\"opare"{}. Helt visst fordrar \textit{moralen}, att man 
h\aa{}ller sig till sitt parti, och att bliva avf\"alling betyder att smutsa 
sig med "{}otrohetens"{} skamfl\"ack; blott egoismen k\"anner inget bud om 
"{}trohet, avh\"angighet"{} o.s.v., egoismen till\aa{}ter allt \"aven avfall 
och \"overtr\"adelse. \"Aven de sedliga l\aa{}ta omedvetet leda sig av denna 
grundsats, n\"ar det g\"aller att bed\"oma en till \textit{deras} parti 
\"overtr\"adande; ja, de g\"ora g\"arna proselyter; de skulle blott samtidigt 
skaffa sig medvetande om, att man m\aa{}ste handla \textit{omoraliskt} f\"or 
att kunna handla sj\"alvst\"andigt, det vill h\"ar s\"aga, att man m\aa{}ste 
bryta troheten, ja, sin ed, f\"or att sj\"alv kunna best\"amma sig, i 
st\"allet f\"or att bli best\"amd av moraliska h\"ansyn. I de str\"angt 
moraliskt d\"omande folks \"ogon skimrar en avf\"alling alltid i tvetydiga 
f\"arger, och han skall icke l\"att kunna f\"orv\"arva deras f\"ortroende: vid 
honom klibbar ju "{}otrohetens"{} fl\"ack, d.v.s. en omoraliskhet. Hos 
allmogen finnes n\"astan alltid denna uppfattning; hos de bildade r\aa{}der 
h\"ar, som alltid, os\"akerhet och f\"orvirring och om den p\aa{} sedlighetens 
princip fotade mots\"agelsen komma de icke till fullt medvetande, p\aa{} grund 
av konfusionen hos deras begrepp. Att rent ut kalla avf\"allingen omoralisk, 
tilltro de sig icke, emedan de sj\"alva f\"orleda till avfall, till 
\"overg\aa{}ng fr\aa{}n en religion till en annan o.s.v., och \aa{}andra sidan 
f\"orm\aa{} de \"and\aa{} icke \"overgiva sedlighetens st\aa{}ndpunkt. Och 
dock vore h\"ar ett tillf\"alle, till att skrida bortom moralen.

\"Aro m\aa{}h\"anda de egna eller de ensamma ett parti? Hur skulle de kunna 
vara sina \textit{egna}, vara \textit{sig sj\"alva}, om de 
\textit{tillh\"orde} ett parti!

Eller skall man icke h\aa{}lla med n\aa{}got parti? P\aa{} samma g\aa{}ng man 
ansluter sig till ett och intr\"ader i dess krets, knyter man en 
\textit{f\"orening} med det, som varar s\aa{} l\"ange, som partiet och jag 
str\"ava till samma m\aa{}l. Men i dag hyllar jag \"annu partiets tendens och 
i morgon kan jag icke l\"angre f\"olja det, och blir det "{}otroget"{}. 
Partiet har f\"or mig ingenting bindande (f\"orpliktigande) och jag 
respekterar det icke; behagar det mig icke l\"angre, s\aa{} angriper jag det.

I varje parti, som h\aa{}ller p\aa{} sig och sitt best\aa{}nd, \"aro 
medlemmarna ofria, eller r\"attare osj\"alvst\"andiga, sakna egoism, i samma 
grad, som de tj\"ana partiets fordringar. Partiets sj\"alvst\"andighet 
f\"oruts\"atter partimedlemmarnas osj\"alvst\"andighet.

Ett parti kan icke undvara en \textit{trosbek\"annelse}, av vilken art partiet 
\"an m\aa{} vara. Ty anh\"angarna m\aa{}ste \textit{tro} p\aa{} partiets 
princip, den f\aa{}r icke av dem s\"attas i fr\aa{}ga eller dragas i tvivel, 
den m\aa{}ste vara det s\"akra, otvivelaktiga f\"or partimedlemmen. Det vill 
s\"aga: man m\aa{}ste tillh\"ora ett parti med liv och sj\"al, eljest \"ar man 
icke v\"arklig partiman, utan mer eller mindre -- egoist. Hys ett tvivel 
ang\aa{}ende kristendomen och du \"ar icke l\"angre n\aa{}gon sann kristen, du 
har tilltrott dig den "{}fr\"ackheten"{} att uppst\"alla en fr\aa{}ga om 
kristendomen och draga den inf\"or din egoistiska domstol. Du har 
\textit{f\"orsyndat} dig mot kristendomen, mot din partisak. Men v\"al f\"or 
dig, om du icke l\aa{}ter skr\"amma dig: din fr\"ackhet f\"orhj\"alper dig 
d\aa{} till sj\"alvst\"andighet.

Skulle s\aa{}ledes en egoist aldrig kunna taga parti? Jo, han kan blott icke 
l\aa{}ta sig f\aa{}ngas och f\"ort\"aras av partiet. Partiet blir f\"or honom 
aldrig annat \"an ett \textit{parti}: han \"ar av det parti, han tager del i.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Den b\"asta staten skall ovillkorligen vara den, som har de lojalaste 
borgarna, och ju mera det undergiva sinnet f\"or \textit{laglighet} f\"orlorar 
sig, desto mer skall staten, detta sedliga system, detta sedliga liv sj\"alv, 
avtaga i kraft och f\"ortr\"afflighet. Med den "{}gode borgaren"{} g\aa{}r 
ocks\aa{} den "{}goda staten"{} under och uppl\"oser sig i anarki och 
lagl\"oshet. "{}Aktning f\"or lagen!"{} Med detta kitt blir staten 
sammanh\aa{}llen. "{}Lagen \"ar \textit{helig}, och den som syndar mot den 
\"ar en \textit{f\"orbrytare}"{}. Utan f\"orbrytelser ingen stat: den 
moraliska v\"arlden -- och det \"ar staten -- \"ar full av sk\"almar och 
bedragare, l\"ognare, tjuvar o.s.v. D\aa{} staten \"ar "{}lagens 
herrav\"alde"{} lagens hierarki, s\aa{} kan egoisten blott skaffa sig 
tillfredsst\"allelse genom f\"orbrytelser, i alla de fall d\"ar \textit{hans} 
intr\"assen g\aa{}r emot statens.

Staten kan icke uppgiva anspr\aa{}ken p\aa{}, att dess lagar och institutioner 
\"aro \textit{heliga}. D\"arf\"or \"ar den enskilde f\"or staten just den 
\textit{ohelige} (barbaren, naturlig m\"anniska, "{}egoist"{}) liksom han en 
g\aa{}ng var det f\"or kyrkan; gentemot den enskilde ikl\"ader sig staten en 
gloria av helighet. Den uppr\"attar exempelvis en duellag. Tv\aa{} 
m\"anniskor, som b\aa{}da \"aro \"overens om att s\"atta in sitt liv p\aa{} en 
sak, likgiltigt vilken, skola icke f\aa{} lov till detta, emedan staten icke 
vill ha det s\aa{}: den best\"ammer ett straff h\"arf\"or. Vad blir det d\aa{} 
av friheten att best\"amma \"over sig sj\"alv? Helt annorlunda f\"orh\aa{}ller 
det sig redan, n\"ar samh\"allet best\"ammer sig f\"or att l\aa{}ta 
duellanterna b\"ara vissa konsekvenser av sina handlingar, exempelvis 
undandragandet av den hittills \aa{}tnjutna krediten, som det exempelvis sker 
i Nordamerika. Att v\"agra kredit \"ar en vars egen sak, och n\"ar ett 
samh\"alle av en eller annan anledning undandrager denna, s\aa{} kan den 
tr\"affade d\"arf\"or icke beklaga sig \"over n\aa{}got intr\aa{}ng p\aa{} 
hans frihet; samh\"allet g\"or blott sin egen frihet g\"allande. Det \"ar 
inget syndastraff, inget straff f\"or en \textit{f\"orbrytelse}. Duellen \"ar 
d\aa{} ingen f\"orbrytelse, utan blott en handling, emot vilken samh\"allet 
tager sina m\aa{}tt och steg, s\"atter sig till \textit{motv\"arn}. Staten 
d\"aremot st\"amplar duellen som en f\"orbrytelse, d.v.s. som en f\"orsyndelse 
mot dess heliga lagar: den g\"or saken till ett \textit{kriminalfall}. 
\"Overl\aa{}ter n\"amda samh\"alle till den enskildes avg\"orande, om han vill 
\aa{}draga sig bet\"ankliga konsekvenser genom sitt handlingss\"att, och 
erk\"anner det h\"arigenom deras fria beslut, s\aa{} f\"orfar d\"aremot staten 
rakt motsatt, genom att fr\aa{}ns\"aga den enskilde all beslutander\"att; den 
erk\"anner blott sina egna beslut statslagarna, den enda r\"atten, s\aa{} att 
den, som f\"org\aa{}r sig mot statens bud, blir behandlad s\aa{}, som om han 
handlade mot Guds bud; en \aa{}sikt som ocks\aa{} av kyrkan gjorts g\"allande. 
Gud \"ar d\aa{} i och f\"or sig det heliga, och kyrkans som statens bud \"ar 
denna helighets befallningar, som han tillst\"aller v\"arlden genom sina 
smorda och sina av-guds-n\aa{}de-herrar. Hade kyrkan \textit{d\"odssynder}, 
s\aa{} har staten \textit{d\"odsd\"omande f\"orbrytelser}, hade kyrkan 
\textit{k\"attare}, s\aa{} har staten \textit{h\"ogf\"orr\"adare}, den f\"orra 
hade \textit{kyrkostraff}, den senare \textit{kriminalstraff}, den f\"orra 
\textit{inkvisitoriska} processer, den senare \textit{fiskaliska} 
r\"atteg\aa{}ngar, kort sagt: d\"ar hade man \textit{synder} h\"ar 
\textit{f\"orbrytelser}; d\"ar \textit{syndare}, h\"ar \textit{f\"orbrytare}; 
d\"ar inkvisition, och h\"ar -- inkvisition. Skall m\aa{}nne icke statens 
helighet falla liksom kyrkans? Skall r\"adslan f\"or dess lagar, v\"ordnaden 
f\"or dess h\"oghet, "{}unders\aa{}tarnas"{} \"odmjukhet -- skall allt det 
f\"orbli? Skall icke "{}helgonansiktet"{} bli vanst\"allt, ber\"ovas sin 
gloria?

Vilken d\aa{}rskap, att beg\"ara av statsmakten, att den skola ing\aa{} p\aa{} 
en \"arlig strid med den enskilde, som man uttrycker sig ang\aa{}ende 
tryckfriheten, och dela sol och vind lika \aa{}t alla. N\"ar staten, denna 
id\'e, skall vara en g\"allande makt, s\aa{} m\aa{}ste den ocks\aa{} vara en 
h\"ogre makt gent emot den enskilde. Staten \"ar "{}helig"{} och kan icke 
uts\"atta sig f\"or de enskildas "{}fr\"acka angrepp"{}. \"Ar staten 
\textit{helig}, s\aa{} m\aa{}ste det finnas censur. De politiska liberalerna 
medgiva det f\"orsta men bestrida dess konsekvens. I varje fall tillerk\"anna 
de staten att vidtaga repressiva \aa{}tg\"arder, ty -- de stanna vid, att 
staten \"ar \textit{mer} \"an den enskilde och m\aa{}ste ut\"ova en 
ber\"attigad h\"amd, som kallas straff.

Straffet har blott n\aa{}gon mening, n\"ar det skall vara en botg\"orelse 
f\"or en kr\"ankning av n\aa{}got \textit{heligt}. \"Ar n\aa{}got heligt f\"or 
n\aa{}gon, s\aa{} f\"ortj\"anar han helt visst straff, om han angriper det. En 
m\"anniska, som l\aa{}ter ett m\"anniskoliv best\aa{}, \textit{emedan} det 
\"ar honom heligt, och \textit{d\"arf\"or} \"ar \"angslig f\"or att antasta 
det, \"ar blott en -- \textit{religi\"os} m\"anniska.

Weitling skriver f\"orbrytelserna p\aa{} den "{}samh\"alleliga oordningens 
konto"{} och lever i den f\"orhoppningen att f\"orbrytelserna skola bli 
om\"ojliga under den kommunistiska ordningen emedan frestelserna till desamma, 
d.v.s. p\"angarna, bortfalla. Men d\aa{} \"aven hans organiserade samh\"alle 
blir upph\"ojt till helighet och oangriplighet, s\aa{} misstar han sig i sin 
godhj\"artade f\"orhoppning. S\aa{}dana, som med munnen bek\"anna sig till det 
kommunistiska samh\"allet, men under tiden arbeta p\aa{} dess ruin, skola icke 
komma att saknas. Weitling m\aa{}ste utan vidare stanna vid "{}botemedel mot 
den naturliga resten av m\"ansklig sjuklighet och svaghet"{}, och 
"{}botemedel"{} angiva redan, att man st\"andigt anser den enskilde vara 
best\"amd till en viss "{}helbregdag\"orelse"{} och d\"arf\"or m\aa{}ste 
behandlas efter den "{}m\"anskliga kallelsens"{} recept. \textit{L\"akemedlet} 
eller \textit{helbregdag\"orelsen} \"ar blott \textit{straffets} ena sida, 
\textit{helbregdateorien} l\"oper paralellt med \textit{straffteorien}; Om 
denna i en handling ser en f\"orsyndelse mot r\"atten, s\aa{} ser den f\"orra 
d\"ari en m\"anniskans f\"orsyndelse mot sig sj\"alv, som ett avfall fr\aa{}n 
dess h\"alsa. Men det riktiga \"ar, att jag antingen betraktar den som 
n\aa{}got, som \textit{f\"or mig} \"ar r\"att, eller or\"att, n\aa{}got som 
\textit{\"ar mig} fientligt, eller v\"anskapligt, d.v.s. att jag behandlar den 
som min \textit{egendom}, som jag v\aa{}rdar eller krossar. Varken 
"{}f\"orbrytelse"{} eller "{}sjukdom"{} \"ar n\aa{}gon \textit{egoistisk} 
uppfattning av saken, d.v.s. inget bed\"omande ut fr\aa{}n \textit{min} 
st\aa{}ndpunkt, utan fr\aa{}n \textit{andras} st\aa{}ndpunkt, om n\"amligen 
saken skadar antingen det allm\"annas r\"att eller -- dels den enskildes (den 
sjukes) dels det allm\"annas (samh\"allets) -- h\"alsa. F\"orbrytelsen blir 
behandlad med ob\"onh\"orlig str\"anghet, sjukdomar med k\"arleksfull mildhet, 
o.s.v.

P\aa{} f\"orbrytelsen f\"oljer straffet. Om f\"orbrytelsen faller, emedan det 
heliga f\"orsvinner, s\aa{} m\aa{}ste \"aven straffet f\"orsvinna i detta 
fall; ty \"aven detta har blott n\aa{}gon betydelse s\aa{} l\"ange det heliga 
finnes kvar. Man har avskaffat kyrkostraffen. Varf\"or? Emedan det \"ar en 
vars egen sak, hur man f\"orh\aa{}ller sig gent emot den "{}helige guden"{}. 
Men liksom detta straff, \textit{kyrkostraffet}, har fallit, s\aa{} m\aa{}ste 
alla \textit{straff} falla. Liksom synden mot den s\aa{} kallade Gud, \"ar 
m\"anniskans egen sak, s\aa{} m\aa{}ste det vara det mot alla slag av 
heligheter. Enligt v\aa{}ra straffteorier, med vars "{}tidsm\"assiga 
f\"orb\"attring"{} man f\"org\"aves br\aa{}kar hj\"arnorna, straffar man 
m\"anniskorna f\"or den eller den "{}om\"anskligheten"{}, och man l\aa{}ter 
det d\aa{}raktiga i dessa teorier tydligt framtr\"ada genom dess konsekvenser, 
d\"arigenom att man h\"anger de sm\aa{} tjuvarna och l\aa{}ter de stora 
l\"opa. F\"or egendomsf\"orbrytelser har man tukthus och f\"or andligt 
tv\aa{}ng och undertryckning av "{}naturliga m\"anniskor\"attigheter"{}, blott 
-- f\"orest\"allningar och petitioner.

Kriminalkodexen kan blott best\aa{} genom det heliga och f\"orsvinner av sig 
sj\"alv, om man upph\"aver straffen. Emellertid s\"oker man nu att skapa en 
\textit{ny} strafflag, utan att t\"anka \"over straffens egentliga inneb\"ord. 
Men just straffet m\aa{}ste l\"amna plats f\"or uppr\"attelsen, som 
\aa{}terigen icke skall ha r\"atten eller r\"attf\"ardigheten till m\aa{}l, 
utan \textit{v\aa{}rt} tillfredsst\"allande.

Om n\aa{}gon g\"or oss n\aa{}got, som vi \textit{icke vilja finna oss i}, 
s\aa{} bryta vi hans makt och g\"ora v\aa{}r makt g\"allande. Vi avg\"ora 
v\aa{}rt mellanhavande f\"or att tillfredsst\"alla oss och f\"orfalla icke 
till d\aa{}rskapen, att vilja tillfredsst\"alla r\"atten (sp\"oket). Det \"ar 
icke det heliga, som skall skydda sig mot m\"anniskorna, utan m\"anniskan mot 
"{}m\"anniskan"{}, liksom ju h\"aller icke Gud l\"angre v\"arjer sig mot 
m\"anniskorna, vilka eljest, och tyv\"arr \"annu till en del, alla bj\"odo 
"{}Guds tj\"anare"{} hj\"alp till att straffa syndaren, liksom de ocks\aa{} 
numera l\aa{}na det heliga sin hand. Denna tillgivenhet f\"or det heliga, 
v\"arkar ocks\aa{} s\aa{}, att man \"aven utan personlig andel, \"overl\"amnar 
missd\aa{}darna i polisens och r\"attvisans h\"ander: ett kallt 
\"overl\"amnande till \"overheten "{}som ju skall f\"orvalta det heliga p\aa{} 
b\"asta s\"att"{}. Folket \"ar fullst\"andigt tokigt i att hetsa polisen emot 
allt och alla, som synes dem osedligt eller blott oanst\"andigt och denna 
folkiver f\"or det sedliga beskyddar polisinstitutionen mycket b\"attre \"an 
regeringen n\aa{}gonsin kunde g\"ora det.

Egoisten har hittills alltid m\aa{}st f\"orsvara sig genom f\"orbrytelsen 
varigenom han h\aa{}nat det heliga: brytandet med de heliga, eller snarare det 
heliga, kan bli allm\"ant. En revolution kommer icke \aa{}ter, men en 
v\aa{}ldsam, h\"ansynsl\"os, skaml\"os, samvetsl\"os, stolt -- 
\textit{f\"orbrytelse}. Mullrar icke \aa{}skan i fj\"arran och ser du icke hur 
himmelen aningsfullt tiger och mulnar.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Den som v\"agrar att f\"orbruka sina krafter f\"or s\aa{} begr\"ansade 
samh\"allen som familj, parti, nation l\"angtar st\"andigt efter ett 
v\"ardigare samh\"alle och tror sig \"antligen att i det "{}m\"anskliga 
samh\"allet"{} eller "{}m\"anskligheten"{} ha funnit det sanna 
k\"arleksobjektet, f\"or vilket det \"ar hans \"ara att offra sig: fr\aa{}n 
detta \"ogonblick "{}lever han f\"or att tjena m\"anskligheten"{}.

\textit{Folk} heter kroppen, \textit{stat} heter sj\"alen hos den 
\textit{h\"arskande person}, som \"anda hittills f\"ortryckt mig. Man har 
velat f\"orklara \textit{folk} och \textit{stat} genom att utvidga dem till 
"{}m\"ansklighet"{} och "{}allm\"ant f\"ornuft"{}; men slaveriet kunde vid 
denna utvidgning blott bli \"annu intensivare, och filantroperna och 
humanisterna \"aro lika absoluta herrar som politikerna och diplomaterna.

Nyare kritiker ivra mot religionen, medan den placerar gud, det gudomliga, 
sedliga o.s.v. \textit{utanf\"or} m\"anniskan, eller g\"or det till n\aa{}got 
objektivt, varemot de just vilja l\"agga dessa subjekt in i m\"anniskan. Men 
dessa kritiker hemfalla lika mycket \aa{}t religionens huvudsakliga fel, att 
giva m\"anniskan en "{}best\"amning"{}, genom att \"aven de vilja g\"ora henne 
gudomlig, m\"ansklig o.s.v.: sedlighet, frihet och humanitet skall vara hennes 
v\"asen. Liksom religionen, s\aa{} vill ocks\aa{} politiken "{}uppfostra"{} 
m\"anniskan, f\"ora henne till f\"orv\"arkligandet av hennes "{}v\"asen"{}, 
hennes "{}best\"amning"{}, \textit{g\"ora} n\aa{}got av henne, n\"amligen en 
"{}sann m\"anniska"{}. Religionen vill g\"ora henne till detta i form av en 
"{}sannt troende"{}, politiken i form av en "{}sann borgare eller 
unders\aa{}te"{}. I v\"arkligheten kommer det p\aa{} ett ut, om man kallar 
best\"amningen gudomlig eller m\"ansklig.

Under religionen och politiken befinner sig m\"anniskan p\aa{} 
\textit{skolandets} st\aa{}ndpunkt: hon skall vara det och det, \textit{skall} 
vara s\aa{} och s\aa{}. Med detta postulat, denna befallning, kommer en var 
icke blott till andra, utan ocks\aa{} till sig sj\"alv. De n\"amda kritikerna 
s\"aga: du skall vara en fri och helgjuten m\"anniska. S\aa{}lunda st\aa{} 
ocks\aa{} de under frestelsen, att proklamera en ny \textit{religion}, 
uppst\"alla ett nytt absolut, ett nytt ideal, n\"amligen friheten. 
M\"anniskorna \textit{skola} vara fria. D\aa{} kunde det ocks\aa{} uppst\aa{} 
\textit{mission\"arer} f\"or friheten, liksom d\aa{} kristendomen uts\"ande 
mission\"arer f\"or den kristna tron, i den \"overtygelsen, att alla 
egentligen voro best\"amda till att bli kristna. Friheten skulle d\aa{} 
konstituera sig som en ny \textit{f\"orsamling} liksom hittills tron 
konstituerat sig som kyrka, sedligheten som stat, samt p\aa{} samma s\"att som 
dessa bedriva en liknande "{}propaganda"{}. Visserligen kan man icke g\"ora 
n\aa{}gon inv\"andning mot en sammanslutning, men man m\aa{}ste s\aa{} mycket 
mera upptr\"ada emot den gamla \textit{omsorgen}, utbildningen, kort sagt mot 
principen, att \textit{g\"ora n\aa{}got av oss}, likgiltigt om det skulle vara 
en kristen, unders\aa{}te eller fri och m\"anniska.

V\"al kan man med Feuerbach och andra s\"aga, att religionen ryckt det 
m\"anskliga ur m\"anniskan och f\"orlagt det s\aa{} l\aa{}ngt bortom henne, 
att det d\"ar f\"orde en egen, otillg\"angliga tillvaro, som n\aa{}got i sig 
sj\"alv personligt, som en "{}gud"{}; men religionens misstag \"ar d\"armed 
ingalunda utt\"omda. Man kan mycket v\"al l\aa{}ta den bortryckta 
m\"ansklighetspersonen falla, f\"orvandla gud till det gudomliga, och 
\"and\aa{} vara religi\"os. Ty det religi\"osa best\aa{}r i 
otillfredsst\"alldhet med den \textit{nuvarande} m\"anniskan, d.v.s. i 
uppst\"allandet av en "{}\textit{fullkomlighet}"{} att str\"ava efter, i den 
efter sin full\"andning k\"ampande m\"anniskan.\footnote{B. Bauer. Litt. Ztg. 
8. 22.} (D\"arf\"or skola ni vara fullkomliga, som eder fader i himlen \"ar 
fullkomlig."{} Matth. V 48.) Det religi\"osa best\aa{}r i fixeringen av ett 
\textit{ideal}, ett absolut. Fullkomligheten \"ar det "{}h\"ogsta goda"{}, 
\textit{finis benorum}; allas ideal \"ar den fullkomliga m\"anniskan, den 
sanna, den fria m\"anniskan o.s.v.

Nutidens str\"avanden g\aa{} ut p\aa{} att uppst\"alla den "{}fria 
m\"anniskans"{} ideal. Kunde man finna det, skapades en ny -- religion, emedan 
ett nytt ideal skapade ny l\"angtan, en ny pl\aa{}ga, en ny andakt, en ny 
gudom, en ny f\"orkrossning.

Av den "{}absoluta frihetens"{} ideal skall man g\"ora samma v\"asen, som med 
allt absolut, och enligt Hess t.ex., skall den "{}vara realiserbar i det 
absoluta m\"anskliga samh\"allet"{}. Ja, f\"orv\"arkligandet h\"arav blir 
strax d\"arp\aa{} kallat en "{}kallelse"{}; p\aa{} samma s\"att definierar han 
friheten, som "{}sedlighet"{}: "{}det skall b\"orjas ett 
"{}r\"attf\"ardighetens"{} (= j\"amlikhetens) och "{}sedlighetens (= 
frihetens) rike o.s.v.

L\"ojlig \"ar den, som, p\aa{} grund av, att medlemmarna av hans stam, familj, 
nation o.s.v. \"aro betydande m\"an, \"ar h\"ogf\"ardig och uppbl\aa{}st f\"or 
kamraternas f\"ortj\"anst; men f\"orblindad \"ar \"aven den, som blott vill 
vara "{}m\"anniska"{}. Ingen av dem s\"atta v\"arde p\aa{} 
\textit{sj\"alvst\"andigheten}, det \textit{enast\aa{}ende}, utan s\"atta sitt 
v\"arde i \textit{sambandet} eller i det "{}band"{} som sammanbinder honom med 
de andra, blodsbanden, nationalbanden, m\"ansklighetsbanden.

Med v\aa{}ra dagars "{}nationella"{} har striden \aa{}ter upplivats mellan 
dem, som blott mena sig ha m\"anskligt blod och m\"anskliga blodsband, och de 
andra, som pocka p\aa{} speciellt blod och speciella blodsband.

Om vi bortse fr\aa{}n, att stolthet kan uttrycka en \"overskattning, om vi 
blott taga det som medvetande, s\aa{} \"ar det ett oerh\"ort avst\aa{}nd 
mellan stoltheten \"over att "{}tillh\"ora"{} en nation, att allts\aa{} vara 
dess egendom, och den stoltheten, att kalla en nationalitet sin egendom. 
Nationaliteten \"ar min egenskap, nationen d\"aremot \"ar min herre och 
\"agare. Har du kroppsstyrka, s\aa{} kan du anv\"anda den vid l\"ampliga 
tillf\"allen och ha sj\"alvk\"ansla f\"or, eller vara stolt \"over densamma; 
\"ar det d\"aremot din starka kropp, som har dig, s\aa{} narrar den dig, att 
visa den vid de m\"ast ol\"ampliga tillf\"allen: du kan icke r\"acka n\aa{}gon 
handen, utan att g\"ora honom illa.

F\"orst\aa{}elsen av, att man \"ar mer \"an familjemedlem, mer \"an 
stammedlem, mer \"an folkindivid o.s.v. har slutligen f\"ort dith\"an, att man 
s\"ager: man \"ar mer \"an detta, emedan man \"ar m\"anniska, eller: 
m\"anniskan \"ar mer \"an jude, tysk o.s.v. "{}D\"arf\"or \"ar en var endast 
och allenast -- m\"anniska!"{}

Kunde man d\aa{} icke h\"allre s\"aga: emedan vi \"aro mer \"an det angivna, 
s\aa{} vilja vi s\aa{}v\"al vara detta, som detta "{}mer"{}? Allts\aa{} 
b\aa{}de tysk och m\"anniska o.s.v.? Nationalisterna ha r\"att; man kan icke 
f\"orneka sin nationalitet, och humanisterna ha r\"att; man kan icke f\aa{} 
lov att stanna kvar vid den bornerade nationalismen. Hos den sj\"alvst\"andige 
individen l\"oses mots\"agelsen: det nationella \"ar min egenskap. Men jag 
g\aa{}r icke upp i min egenskap. P\aa{} samma s\"att \"ar \"aven det 
m\"anskliga min egenskap, men f\"orst genom min personlighet ger jag 
m\"anniskan existens.

Historien letar efter m\"anniskan. Men m\"anniskan \"ar jag, du, vi. 
Efters\"okt som ett mystiskt \textit{v\"asen}, som det gudomliga, f\"orst som 
\textit{Gud}, sedan \textit{m\"anniska}, blir hon funnen, som den enskilde, 
det slutliga, den ende.

Jag \"ar m\"ansklighetens egare, \"ar m\"anskligheten och g\"or ingenting for 
en annan m\"ansklighets v\"al. D\aa{}re \"ar du, du som \"ar den enda 
m\"anskligheten, som bl\aa{}ser upp dig till att vilja leva f\"or en annan 
m\"ansklighet, \"an den du sj\"alv \"ar.

Det hittills betraktade f\"orh\aa{}llandet mellan mig och 
\textit{m\"anniskov\"arlden} erbjuder en s\aa{}dan rikedom av f\"oreteelser, 
att det vid andra tillf\"allen \aa{}ter och \aa{}ter m\aa{}ste ber\"oras, men 
h\"ar, d\"ar det blott skall \aa{}sk\aa{}dligg\"oras i stora drag, m\aa{}ste 
vi avbryta det, f\"or att betrakta tv\aa{} andra sidor, \aa{}t vilket det 
f\"orgrenar sig. D\aa{} jag n\"amligen icke blott st\aa{}r i f\"orh\aa{}llande 
till m\"anniskorna, s\aa{} l\aa{}ngt som de framst\"alla begreppet 
"{}m\"anniska"{} eller \"aro m\"anniskobarn (m\"anniskans barn, liksom det 
talas om Guds barn), utan ocks\aa{} med avseende p\aa{}, vad de ha av 
m\"anniskan och kalla sitt eget; d\aa{} jag allts\aa{} icke blott st\aa{}r i 
f\"orh\aa{}llande till det, som de \"aro genom m\"anniskan, utan ocks\aa{} 
till deras m\"anskliga \textit{egendom}, s\aa{} m\aa{}ste man, f\"orutom 
m\"anniskov\"arlden, ocks\aa{} draga sinnes- och id\'ev\"arlden in i debatten 
och s\"aga n\aa{}got s\aa{}v\"al om det sinnliga, som om det andliga goda, som 
m\"anniskorna kalla sitt eget.

Allt eftersom man utvecklat m\"anniskans begrepp och klargjort det f\"or sig, 
\"overl\"amnade man oss att \"ara detsamma i form av den eller den 
\textit{respektpersonen}, och ur den djupaste f\"orst\aa{}elsen av begreppet 
framgick \"antligen beallningen: "{}att i en var respektera m\"anniskan"{}. 
Men respekterar jag m\"anniskan, s\aa{} m\aa{}ste denna respekt \"aven omfatta 
det m\"anskliga eller det, vad m\"anniskan \"ar.

M\"anniskan har vissa s\"aregenheter och jag skall erk\"anna dessa egenheter 
och h\aa{}lla dem heliga. Hennes egenheter best\aa{}r dels i yttre, dels i 
inre egendom. De f\"orra \"aro ting, de senare \"aro andliga egendomar, 
tankar, \"overtygelser, \"adla k\"anslor o.s.v. Men jag skall alltid blott 
respektera den riktiga eller m\"anskliga egendomen; den oriktiga och 
om\"anskliga beh\"over jag icke skona, ty blott det, som \"ar eget f\"or 
"{}m\"anniskan"{}, \"ar ocks\aa{} m\"anniskornas v\"arkliga egendom. Inre 
egendom av detta slag har jag exempelvis i religionen; men d\aa{} 
\textit{religionen} \"ar fri, d.v.s. tillh\"or m\"anniskan, s\aa{} t\"ors jag 
icke antasta den. Likas\aa{} \"ar \textit{\"aran} en s\aa{}dan inre egendom; 
den \"ar fri och f\aa{}r icke antastas av mig. Religion och \"ara \"ar 
"{}andlig egendom"{}. Bland tingliga egendomar st\aa{}r personen fr\"amst: min 
person \"ar min fr\"amsta egendom. D\"arf\"or personlig frihet; men blott den 
\textit{loyala} eller m\"anskliga personen \"ar fri, de andra bli 
insp\"arrade. Ditt liv \"ar din egendom; det \"ar emellertid blott heligt 
f\"or m\"anniskorna, s\aa{} vitt det icke \"ar en om\"anniskas liv.

Vad m\"anniskan, som s\aa{}dan, icke kan f\"orvara av sina timliga \"agodelar, 
kunna vi fr\aa{}ntaga henne: detta \"ar konkurrensens, f\"orv\"arvsfrihetens 
inneb\"ord. Vad hon icke kan f\"orsvara av sina andliga egodelar tillfaller 
oss likaledes. S\aa{} l\aa{}ngt diskussionens, vetenskapens, kritikens frihet.

Men de \textit{helgade} egendomarna \"aro oantastbara. Helgade och garanterade 
genom vem? Fr\"amst genom staten, samh\"allet -- men egentigen genom 
m\"anniskan eller "{}begreppet"{} helighet, "{}sakens begrepp"{}; ty den 
heliga egendomens begrepp \"ar, att den \"ar sannt m\"ansklig, eller snarare, 
att innehavaren besitter det som m\"anniska och icke som om\"anniska.

I andligt avseende \"ar m\"anniskans tro, hennes \"ara, hennes sedliga, ja 
hennes st\aa{}nds- och hennes skamk\"ansla s\aa{}dan egendom. \"Arer\"origa 
handlingar (tal, skrifter) \"aro straffbara, likas\aa{} angrepp p\aa{} 
religionens grundval, den politiska \"overtygelsen, kort sagt alla angrepp 
p\aa{} det, som en m\"anniska "{}med r\"atta"{} har.

Hur l\aa{}ngt den kritiska liberalismen skulle vilja utstr\"acka egendomens 
helighet har den \"annu icke l\"amnat besked om och menar sig v\"al ocks\aa{} 
vara fientlig mot all helighet; blott n\"ar den k\"ampar mot egoismen 
m\aa{}ste den resa helighetens gr\"anser och t\"ors icke l\aa{}ta om\"anniskan 
g\"ora infall p\aa{} det m\"anskliga. Dess teoretiska f\"orakt f\"or 
"{}massan"{}, m\aa{}ste f\"oljas av ett praktiskt avvisande, om den lyckades 
komma till makten.

Vilken ormfattning begreppet "{}m\"anniska"{} f\aa{}r, och vad som genom detta 
tillkommer den enskilda m\"anniskan, vad som allts\aa{} \"ar m\"anniska och 
det m\"anskliga, d\"arom \"ar det olika uppfattningar p\aa{} liberalismens 
olika st\aa{}ndpunkter, och den politiska, den sociala, den humana m\"anniskan 
tar var f\"or sig st\"andigt mer och mer i besittning f\"or "{}m\"anniskan"{}. 
Den som b\"ast f\"orst\aa{}tt detta begrepp, vet ocks\aa{} b\"ast vad 
"{}m\"anniskan"{} \"ar. Staten fattar \"annu detta begrepp i politiskt 
inskr\"ankt bem\"arkelse, samh\"allet i social, f\"orst m\"anskligheten, heter 
det, fattar det fullst\"andigt, eller "{}m\"ansklighetens historia utvecklar 
det."{} Men har "{}m\"anniskan blivit funnen"{}, d\aa{} k\"anna vi ocks\aa{}, 
vad som \"ar eget f\"or m\"anniskan, m\"anniskans egendom, det m\"anskliga.

Men l\aa{}t den enskilda m\"anniskan g\"ora anspr\aa{}k p\aa{} \"an s\aa{} 
m\aa{}nga r\"attigheter emedan m\"anniskan eller begreppet m\"anniska, d.v.s. 
hans m\"anskliga existens, "{}ber\"attigar"{} honom d\"artill: vad bryr jag 
mig om hans r\"att och hans anspr\aa{}k? Har han blott sin r\"att av 
m\"anniskan, men icke av \textit{mig}, s\aa{} har han f\"or \textit{mig} ingen 
r\"att alls. Hans liv t.ex. g\"aller f\"or mig blott i den m\aa{}n det har 
n\aa{}got v\"arde f\"or \textit{mig}. Jag respekterar varken n\aa{}gon s\aa{} 
kallad egendomsr\"att eller hans r\"att till det timliga goda ej h\"aller hans 
r\"att till "{}helgedomen i hans inre"{}, eller hans r\"att till oantastbarhet 
f\"or hans andliga \"agodelar och gudomligheter, hans gudar. Hans \"agodelar, 
de sinnliga, som de andliga, \"aro \textit{mina} och jag handskas med dem som 
\"agare allt efter m\aa{}ttet av min -- makt.

\textit{Egendomsfr\aa{}gan} har l\aa{}ngt djupare betydelse, \"an den 
begr\"ansade fr\aa{}gest\"allningen kan \aa{}sk\aa{}dligg\"ora. Men 
till\"ampad p\aa{} det, man kallar v\aa{}r egendom, f\"orm\aa{}r den icke 
l\"amna n\aa{}gon l\"osning. Avg\"orandet ligger blott hos den "{}av vilken vi 
ha allting"{}. Egendomen \"ar beroende av egaren.

Revolutionen riktade sina vapen mot allt "{}av Guds n\aa{}de"{}, t.ex. mot den 
gudomliga r\"atten, som i st\"allet blev ersatt av den m\"anskliga. Det, som 
f\"orl\"anats oss av Guds n\aa{}d, blir st\"allt emot det, som h\"arleder sig 
"{}fr\aa{}n m\"anniskans v\"asen"{}.

Som nu m\"anniskornas f\"orh\aa{}llande till varandra m\aa{}ste uttryckas med 
ett: "{}\"alsken varandra f\"or m\"anniskans skull"{} i motsats till den 
religi\"osa dogmen: "{}\"alsken varandra f\"or Guds skull"{}, s\aa{} m\aa{}ste 
den revolution\"ara l\"aran fastst\"alla, betr\"affande m\"anniskans 
f\"orh\aa{}llande till denna v\"arldens ting, att v\"arlden, som hittills 
varit inr\"attad efter Guds ordning, numera tillh\"orde "{}m\"anniskan"{}.

V\"arlden tillh\"or "{}m\"anniskan"{} och skall av mig respekteras som dess 
egendom.

Egendom \"ar n\aa{}got som \"ar mitt!

Egendom i borgerlig mening betyder \textit{helig} egendom, d.v.s. att jag 
m\aa{}ste \textit{respektera} din egendom. "{}Respekt f\"or egendomen!"{} 
D\"arf\"or ville politikerna g\"arna att envar skulle besitta sitt lilla 
stycke egendom, och har genom dessa str\"avanden delvis uppn\aa{}tt en otrolig 
utstyckning. Alla m\aa{}ste ha var sitt k\"ottben, s\aa{} att man har 
n\aa{}got att gnaga p\aa{}.

Annorledes f\"orh\aa{}ller sig saken i egoistisk mening. Jag tr\"ader icke 
skygg tillbaka f\"or din och er egendom, utan betraktar den st\"andigt som 
\textit{min} egendom, vilken jag icke beh\"over "{}respektera"{}. G\"or ni 
detsamma med det ni kalla min egendom!

P\aa{} detta s\"att komma vi l\"attast till f\"orst\aa{}else av varandra.

De politiska liberalerna draga f\"orsorg om, att om m\"ojligt alla servituter 
bli uppl\"osta s\aa{} att envar kan bliva fri \"agare av sin jord, om 
ocks\aa{} denna jord blott har s\aa{} stort ytinneh\aa{}ll, att den kan 
m\"attas med g\"odningen efter en m\"anniska. (S\aa{}dana b\"onder gifta sig 
\"annu vid tidig \aa{}lder "{}f\"or att kunna profitera p\aa{} sin hustrus 
exkrementer"{}.) M\aa{} det vara \"an s\aa{} litet, blott man \"ar sin egen, 
d.v.s. har en \textit{respekterad} egendom! Ju flera dylika sj\"alvbesutna, 
s\aa{}dana backstugusittare, desto flera "{}fria m\"anniskor och goda 
patrioter"{} har staten.

Den politiska liberalismen, liksom alla religi\"osa, r\"akna med 
\textit{respekten}, humaniteten, k\"arleken. D\"arf\"or lever den ocks\aa{} 
oavbrutet i f\"orargelse. Ty i v\"arkligheten respektera m\"anniskorna 
ingenting och st\"andigt bli de sm\aa{} besittningarna uppslukade av st\"orre 
egendomsk\"opare; och av det "{}fria folket"{} blir dagl\"onare.

Hade d\"aremot de sm\aa{} egendoms\"agarna bet\"ankt, att \"aven den stora 
egendomen \"ar deras, s\aa{} hade de icke sj\"alva respektfullt uteslutit sig 
fr\aa{}n densamma, och skulle icke kunnat bliva uteslutna.

Egendomen, s\aa{} som de borgerliga liberalerna uppfatta den, f\"ortj\"anar 
kommunisternas och Proudhons angrepp: den \"ar oh\aa{}llbar emedan den 
borgerlige besittaren i v\"arkligheten icke \"ar n\aa{}got annat \"an en 
besittningsl\"os, en \"overallt \textit{utest\"angd}. I st\"allet f\"or att 
v\"arlden kunde tillh\"ora honom, s\aa{} tillh\"or honom icke ens den fattiga 
punkt, p\aa{} vilken han v\"ander sig runt.

Proudhon vill icke veta av n\aa{}gon proprietaire (\"agare), utan blott 
possesseur (innehavare) eller usufruitier\footnote{Qu'est ce que la 
propriet\'e, p. 38.} (brukare). Vad betyder det? Han vill icke, att jorden 
skall tillh\"ora den enskilde; men v\"al vinsten av densamma och -- 
tillerk\"ande man honom ocks\aa{} blott hundradedelen av denna vinst, denna 
avkastning -- s\aa{} \"ar detta ju \"and\aa{} hans egendom, med vilken han 
handlar och vandlar efter behag. Den som blott har avkastningen av en 
\aa{}ker, \"ar visserligen icke d\"armed egare till \aa{}kern; \"an mindre 
den, som, vad Proudhon vill, m\aa{}ste l\"amna fr\aa{}n sig s\aa{} mycket, som 
icke \"ar n\"odv\"andigt f\"or hans uppeh\"alle; han \"ar blott egare av den 
andel som blivit \"over \aa{}t honom. Allts\aa{} negerar Proudhon blott vissa 
slag av egendom, icke \textit{egendomen} sj\"alv. Om vi icke l\"angre vilja 
l\aa{}ta jordegaren besitta jorden, utan vilja till\"agna \textit{oss} 
densamma, s\aa{} sammansluta vi oss f\"or detta \"andam\aa{}l, bilda en 
f\"orening, en soci\'et\'e, vilken g\"or sig till egendomsbesittare; lyckas 
det oss, s\aa{} upph\"or den f\"orre att vara jord\"agare. Och p\aa{} samma 
s\"att, som med jord och grund, s\aa{} kunna vi ocks\aa{} jaga dem bort 
fr\aa{}n m\aa{}nga andra egendomar, f\"or att g\"ora dem till \textit{v\aa{}r} 
egendom, till --\textit{ er\"ovrarnas} egendom. Er\"ovrarna bilda en 
societ\'et, vilken man kan t\"anka sig s\aa{} stor, att den sm\aa{}ningom 
omfattar hela samh\"allet; men \"aven den s\aa{} kallade m\"anskligheten \"ar 
som s\aa{}dan blott en tanke, (sp\"oke); dess v\"arklighet \"aro de enskilda. 
Och dessa enskilda skola som helhet icke anv\"anda jord och grund mindre 
godtyckligt \"an en frist\aa{}ende enskild, eller s\aa{} kallad propri\'etaire 
(egare). \"Aven i detta fall blir allts\aa{} \textit{egendomen} best\aa{}ende, 
och detta till och med som "{}uteslutande"{}, d\"arigenom att m\"anskligheten, 
det stora samh\"allet, utesluter den enskilde fr\aa{}n samh\"allet (kanske 
blott arrenderar ett stycke \aa{}t honom, giver honom till l\aa{}ns), liksom 
de utan vidare utesluta allt, som icke \"ar m\"anskligt, exempelvis l\aa{}ter 
den icke djurv\"arlden komma till egendom. -- S\aa{} kommer det ocks\aa{} till 
att bliva och vara. Det, i vilket \textit{alla vill ha andel}, kommer att 
undandragas de enskilda, som vill ha det f\"or sig sj\"alv; det blir gjort 
till \textit{gemensamt} gods. S\aa{}som \textit{gemensamt} gods har alla sin 
\textit{andel} d\"ari, och denna andel \"ar hans egendom. P\aa{} samma s\"att 
var ju ocks\aa{} i gamla tiden ett hus, som tillh\"orde fem arvingar, deras 
gemensamma gods; en femtedel av dess avkastning kom p\aa{} vars och ens lott. 
Proudhon kunde sparat sin vidlyftiga patos, n\"ar han sade: Det finns en del 
saker som blott tillh\"ora n\aa{}gra f\aa{}, och p\aa{} vilka vi fr\aa{}n och 
med nu vilja g\"ora anspr\aa{}k eller -- jakt. L\aa{}t oss taga, eftersom man 
kommer till egendom genom att taga, och \"aven den oss \"anda hittills 
undandragna egendomen blott genom tagandet kommit i \"agarnas h\"ander. Den 
skall komma till b\"attre nytta, om den kommer i allas v\aa{}ra h\"ander, \"an 
om blott n\aa{}gra f\aa{} f\"orfoga \"over densamma. L\aa{}t oss d\"arf\"ore 
associera oss med detta rov (vol) som m\aa{}l. -- Han m\aa{}lar upp f\"or oss, 
att samh\"allet \"ar den ursprungliga besittaren och enda \"agaren av 
of\"orytterliga r\"attigheter. Hos honom har den s.k. egaren blivit tjuv (La 
propri\'et\'e c'est le vol); om ni blott undandrager denne egendomsbesittare 
hans egendom, s\aa{} r\"ova ni ingenting fr\aa{}n honom, utan g\"ora blott er 
of\"orytterliga r\"att g\"allande. -- S\aa{} l\aa{}ngt kommer man med sp\"oket 
samh\"alle, som en \textit{moralisk person}. Tv\"artom tillh\"or m\"anniskan 
allt vad han kan uppn\aa{}: \textit{mig} tillh\"or v\"arlden. S\"ager han 
n\aa{}got annat med den d\"aremot st\"allda satsen: "{}v\"arlden tillh\"or 
alla"{}? Alla -- det \"ar jag och \aa{}ter jag i l\aa{}nga banor. Men ni 
g\"ora ett sp\"oke av "{}alla"{} och g\"or det heligt, s\aa{} att "{}alla"{} 
blir till en fruktansv\"ard \textit{herre} f\"or den enskilde. Vid dess sida 
st\"aller sig s\aa{} "{}r\"attens"{} sp\"oke.

Proudhon liksom kommunisterna k\"ampa mot \textit{egoismen}. D\"arf\"or \"aro 
de den kristliga principens forts\"attning och konsekvens: principen om 
k\"arleken, uppoffringen f\"or n\aa{}got fr\"ammat. Hos egendomen full\"anda 
de blott, vad som i v\"arkligheten f\"or l\"ange sedan \"ar f\"or handen, 
n\"amligen den enskildes egendomsl\"oshet. N\"ar det i lagen heter: \textit{Ad 
reges potestas omnium pertinet, ad singulos proprietas; omnia rex imperio 
possidet, singuli dominio}, s\aa{} betyder det: Konungen \"ar 
egendomsbesittare, ty han allena kan f\"orfoga \"over "{}allt"{}, han har 
\textit{protestas} och \textit{imperium} d\"ar\"over. Kommunisterna gjorde 
detta klarare genom att \"overl\"amna detta \textit{imperium} \aa{}t "{}allas 
samh\"alle"{}. Allts\aa{}: emedan de \"aro fiender till egoismen s\aa{} \"aro 
de -- kristna, eller allm\"annare: religi\"osa m\"anniskor, sp\"oktroende, 
osj\"alvst\"andiga, tj\"anare \aa{}t n\aa{}got allm\"ant (gud, samh\"alle, 
etc.) \"Aven d\"ari liknar Proudhon den kristne, att han till\"agger Gud det 
han fr\aa{}nk\"anner m\"anniskorna. Han kallar honom exempelvis (sid. 90) 
jordens egare. H\"armed bevisar han, att han icke kan bortt\"anka 
\textit{egaren som s\aa{}dan}. Han kommer slutligen tillbaka till en egare, 
men f\"orl\"agger honom till det hinsidiga.

Egare \"ar varken Gud eller m\"anniskor (det "{}m\"anskliga samh\"allet"{}), 
utan den enskilde.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Proudhon (\"aven Weitling) tror sig s\"aga det v\"arsta om egendomen, n\"ar 
han kallar den st\"old (vol). Alldeles bortsett fr\aa{}n den sn\"arjande 
fr\aa{}gan, vad som v\"algrundat vore att inv\"anda mot st\"olden, s\aa{} 
fr\aa{}ga vi blott: \"ar begreppet "{}st\"old"{} \"overhuvudtaget m\"ojligt 
p\aa{} annat s\"att \"an, att man l\aa{}ter begreppet "{}egendom"{} g\"alla? 
Hur skall man kunna stj\"ala om icke egendomen \"ar tillst\"ades. Det som icke 
tillh\"or n\aa{}gon, kan icke \textit{stj\"alas}: vattnet, som man \"oser ur 
havet \textit{stj\"al man icke}. D\"arf\"or \"ar egendom icke st\"old, men 
f\"orst genom egendom blir st\"old en m\"ojlighet. Weitling m\aa{}ste 
d\"arf\"or komma till detta resultat, d\aa{} han ju betraktar allt som 
\textit{allas egendom}: \"ar n\aa{}got "{}allas egendom"{} s\aa{} stj\"al helt 
visst den enskilde, som till\"agnar sig detsamma.

Privategendomen lever p\aa{} n\aa{}d av \textit{r\"atten}. Blott i r\"atten 
har den sitt skydd -- besittning \"ar ju \"annu icke min egendom, den blir 
f\"orst "{}min"{} genom r\"attens n\aa{}diga till\aa{}telse --; den \"ar inget 
faktum, icke \textit{un fait}, som Proudhon menar, utan blott en fiktion, en 
tanke. Den \"ar r\"attsegendom, r\"attsligt egendom, garanterad egendom. Den 
\"ar icke min genom mig, utan genom --\textit{ r\"atten}.

Likv\"al \"ar egendom uttryck f\"or det \textit{oinskr\"ankta herrav\"aldet} 
\"over n\aa{}got (en sak, djur, m\"anniskor), varmed "{}jag kan handla och 
vandla efter gottfinnande"{}. Enligt den romerska r\"atten visserligen 
\textit{ius utendi et abutendi re sua, quatenus iuris ratio patitur}, en 
uteslutande och obegr\"ansad r\"att; men egendomen \"ar beroende av -- makt. 
Vad jag har i min makt, det \"ar mitt eget. S\aa{} l\"ange jag kan f\"orsvara 
mig som innehavare, s\aa{} l\"ange \"ar jag egare av saken; g\aa{}r den 
\aa{}terigen ifr\aa{}n mig, likgiltigt genom vilken makt, exempelvis genom 
mitt erk\"annande av en annans ursprungliga r\"att till saken --, s\aa{} har 
egendomen upph\"ort. P\aa{} detta s\"att uppg\aa{}r egendom och besittning i 
ett. Icke n\aa{}gon utom min makt liggande r\"att legitimerar mig, utan blott 
min makt: har jag icke l\"angre makt, s\aa{} g\aa{}r saken fr\aa{}n mig. N\"ar 
romarna icke l\"angre hade n\aa{}gon makt mot germanerna, \textit{tillh\"orde} 
v\"arldsriket Rom dessa, och det skulle l\aa{}ta l\"ojligt, om man \"and\aa{} 
ville p\aa{}st\aa{}, att romarna \"and\aa{} voro de egentliga egarna. Den, som 
f\"orm\aa{}r att taga och f\"orsvara en sak, den tillh\"or ocks\aa{} saken, 
tills den \aa{}ter blir honom fr\aa{}ntagen, liksom friheten tillh\"or dem, 
som \textit{taga} densamma.

Blott makten best\"ammer \"over egendomen, och d\aa{} staten, likgiltigt om 
det \"ar borgarstaten, tiggarstaten eller r\"att och sl\"att m\"anniskan, \"ar 
den enda m\"aktiga, s\aa{} \"ar den allena egare; jag, den ensamme, har 
ingenting, blir blott f\"orl\"anad, blir l\aa{}ntagare och som s\aa{}dan 
tj\"ansteman. Under statens herrav\"alde finns det icke n\aa{}got, som \"ar 
\textit{min} egendom.

Jag vill h\"oja mitt v\"arde, egenhetens v\"arde och skulle avskaffa 
egendomen? Nej, liksom jag \"anda hittills icke blivit tillr\"ackligt 
uppskattad, emedan man satt folket, m\"anskligheten och tusende andra saker 
d\"ar\"over, p\aa{} samma s\"att har egendomen, \"anda till denna dag, icke 
blivit erk\"and till sitt fulla v\"arde. \"Aven egendomen var blott ett 
sp\"okes egendom, t.ex. folkegendom; hela min existens "{}tillh\"orde 
fosterlandet"{}: \textit{jag} tillh\"orde f\"aderneslandet, folket, staten, 
d\"arf\"or ocks\aa{} allt vad jag kallade \textit{mitt eget}. Man fordrar av 
staten, att den skall undanskaffa pauperismen. Varf\"or d\aa{} icke fordra, 
att staten skall sk\"ara huvudet fr\aa{}n halsen och l\"agga det f\"or sina 
f\"otter; ty s\aa{} l\"ange staten \"ar jaget, s\aa{} l\"ange m\aa{}ste det 
enskilda jaget vara en fattig fan, ett icke -- jag; om Michel \"ar rik och 
Peter fattig, g\"or staten detsamma; lika g\"arna kunde Peter vara rik och 
Michel fattig. Staten ser obekymrat p\aa{} hur den ene utarmas, den andre blir 
rik; den \"ar likgiltig f\"or detta v\"axelspel. Som \textit{enskilda} \"aro 
de b\aa{}da lika: de \"aro b\aa{}da f\"or henne -- ingenting, liksom vi alla 
\"aro syndare inf\"or Gud. D\"aremot hyser den stort intresse f\"or, att de 
enskilda, som g\"ora henne till sitt jag, har del i \textit{hennes} rikedom: 
hon g\"or dem till deltagare i \textit{sin egendom}. Hon lockar de enskilda 
med egendomen, varmed hon bel\"onar dem; men det f\"orblir \textit{hennes} 
egendom, och man har blott tillf\"alle att njuta av den s\aa{} l\"ange, som 
man b\"ar statens jag i sig, eller blir en "{}loyal medlem av samh\"allet"{}. 
I motsatt fall blir egendomen konfiskerad, eller fr\aa{}ntages mig genom en 
pinsam kriminalprocess. Egendomen \"ar och f\"orblir s\aa{}ledes statsegendom, 
icke jagets egendom. Att staten icke godtyckligt undandrar den enskilde vad 
han har genom staten, \"ar blott detsamma, som att den icke r\"ovar fr\aa{}n 
sig sj\"alv. Den som \"ar ett stats-jag, d.v.s. en god borgare och 
unders\aa{}te, han f\"orvaltar ost\"ort sitt l\aa{}n som s\aa{}dant jag, icke 
som eget jag: Detta kallar lagen: egendom \"ar det, som jag, tack vare Gud och 
r\"atten kallar mitt. Men genom Gud och r\"atten \"ar det mitt, blott s\aa{} 
l\"ange -- staten icke har n\aa{}got d\"aremot.

I expropriationen, avl\"amningen av vapen o.s.v. (n\"ar t.ex. fiskalen 
indrager arv om arvingarna icke anm\"ala sig tids nog) framtr\"ader tydligt 
den eljes dolda principen, att blott folket, staten \"ar egare, de enskilda 
blott l\aa{}ntagare.

Staten, det skulle jag vilja ha sagt, kan icke vilja, att n\aa{}gon har 
egendom f\"or \textit{sin egen skull}; den kan icke tillerk\"anna mig 
n\aa{}got f\"or min skull, ingenting till\aa{}ta, ingenting giva. Staten kan 
icke hj\"alpa fattigdomen en\"ar besittningens fattigdom \"ar min fattigdom. 
Den, som ingenting \"ar, annat \"an vad slumpen eller en annan (n\"amligen 
staten) g\"or honom till, den har ocks\aa{} med full r\"att ingenting annat 
\"an vad den andre giver honom. Och denne andre skall blott giva honom vad han 
f\"ortjenar, d.v.s. vad han \"ar v\"ard f\"or sin tj\"anst. Det \"ar icke han 
som g\"or bruk av sig, utan staten brukar honom.

Nationalekonomien syssels\"atter sig mycket med detta f\"orh\aa{}llande. Detta 
ligger emellertid l\aa{}ngt bortom det "{}nationella"{} och g\aa{}r ut\"over 
statens begrepp och horisont, vilken blott k\"anner till statsegendom och 
endast kan f\"ordela denna. D\"arf\"or anknyter den egendomens besittande vid 
\textit{betingelser}, liksom den anknyter allt annat vid s\aa{}dana, 
exempelvis \"aktenskapet, (genom att blott l\aa{}ta det \"aktenskap vara 
giltigt, som sanktionerats genom staten) och undandrager den min makt. Men 
egendom \"ar blott \textit{min} egendom n\"ar jag \textit{obetingat} r\aa{}der 
\"over den: blott jag, som obetingat jag har egendom, sluter 
k\"arleksf\"orh\aa{}llande, driver fri handel.

Staten bekymrar sig icke om mig och mitt, utan om sig och sitt. Blott som dess 
barn, som "{}\"alsklingsbarn"{}, betyder jag n\aa{}got f\"or staten; som jag, 
\"ar jag absolut ingenting f\"or densamma. Det, som m\"oter mig som jag, \"ar 
f\"or staten n\aa{}got \textit{tillf\"alligt}: min rikedom s\aa{}v\"al som min 
fattigdom. Men \"ar jag med allt mitt blott en tillf\"allighet f\"or staten, 
s\aa{} bevisar det, att den icke kan f\"orst\aa{} mig: jag g\aa{}r \"over dess 
begrepp, eller dess f\"orst\aa{}nd \"ar f\"or kort f\"or att kunna 
f\"orst\aa{} mig. D\"arf\"or kan den h\"aller ingenting g\"ora f\"or mig.

Pauperismen \"ar \textit{min v\"ardel\"oshet}, det faktum, att jag icke kan 
giva mig sj\"alv v\"arde. D\"arf\"or \"ar stat och pauperism ett och detsamma. 
Staten l\aa{}ter mig icke utveckla mitt v\"arde och den best\aa{}r blott genom 
min v\"ardel\"oshet: all dess g\"orande g\aa{}r ut p\aa{} att draga nytta av 
mig, d.v.s. exploatera, utbyta, f\"orbruka mig, om ocks\aa{} denna 
f\"orbrukning blott skulle best\aa{} d\"ari, att jag s\"orjer ett proletariat 
(prolos); den vill att jag skall vara "{}dess kreatur"{}.

Pauperismen kan blott bliva avskaffad n\"ar jag, som jag, g\"or bruk av mig 
sj\"alv, n\"ar jag giver mig sj\"alv v\"arde, och sj\"alv skapar mitt pris. 
Jag m\aa{}ste g\"ora uppror f\"or att komma upp\aa{}t.

Vad jag frambringar, mj\"ol, linne eller j\"arn och kol, som jag m\"odosamt 
avtvingar jorden o.s.v., det \"ar \textit{mitt} arbete, som jag vill 
anv\"anda. Men jag kan klaga s\aa{} l\"ange jag vill, mitt arbete blir dock 
icke betalt efter sitt v\"arde. Den betalande skall icke h\"ora mig och staten 
skall f\"orh\aa{}lla sig likgiltig, tills den tror det vara n\"odv\"andigt att 
t\"appa till munnen p\aa{} mig, f\"or att jag icke m\aa{} bryta fram med min 
fruktade makt. Men den inskr\"anker sig till att bringa mig till tystnad, och 
skulle det falla mig in att fordra mera, s\aa{} v\"ander sig staten \aa{}ter 
med alla krafter mot mig med sina lejontassar och \"ornklor: ty den \"ar 
djurens konung, den \"ar lejon och \"orn. \"Ar jag icke n\"ojd med det pris 
den fastst\"aller f\"or min vara och mitt arbete, str\"avar jag efter, att 
sj\"alv best\"amma priset f\"or min vara d.v.s. "{}g\"ora mig sj\"alv 
betald"{}, s\aa{} r\aa{}kar jag strax i konflikt med varans mottagare. L\"oses 
denna konflikt genom en \"overenskommelse fr\aa{}n b\aa{}da sidor, s\aa{} 
skall staten icke vidare g\"ora inv\"andningar; ty den bekymrar sig blott 
litet om \textit{hur} de enskilda bli eniga, n\"ar de blott icke opponera sig 
mot staten. Skadan och faran f\"or staten b\"orjar f\"orst d\aa{} de icke 
kunna komma \"overens, utan ryka i luven p\aa{} varandra, emedan ingen 
f\"orlikning kunnat \aa{}stadkommas. Staten kan icke till\aa{}ta, att 
m\"anniskorna st\aa{} i direkt f\"orh\aa{}llande till varandra; den m\aa{}ste 
tr\"ada emellan som --\textit{ medlare}, m\aa{}ste -- \textit{intervenera}. 
Staten har blivit vad Kristus, vad de heliga, vad kyrkan varit, n\"amligen 
medlare. Den rycker m\"anniskorna \aa{}tskilda, f\"or att st\"alla sig som 
"{}ande"{} mitt emellan dem. Arbetarna som fordra h\"ogre l\"on, bli 
behandlade som f\"orbrytare, s\aa{} snart som de vilja \textit{tilltvinga} sig 
densamma. Vad skola de g\"ora? Utan tv\aa{}ng erh\aa{}lla de den icke, och i 
tv\aa{}nget ser staten en sj\"alvhj\"alp, en av mig fixerad prisbest\"ammelse, 
ett v\"arkligt, fritt anv\"andande av min egendom, som den icke kan 
till\aa{}ta. Vad skola allts\aa{} arbetarna taga sig till? H\aa{}lla sig till 
sig sj\"alva och icke fr\aa{}ga efter staten? -- --

P\aa{} samma s\"att, som det f\"orh\aa{}ller sig med det materiella arbetet, 
s\aa{} f\"orh\aa{}ller det sig \"aven med det andliga, Staten till\aa{}ter 
mig, att g\"ora alla mina tankar fruktbringande och \"overf\"ora dem till 
andra (jag g\"or dem ju t.ex. fruktbringande redan d\"arigenom, att de 
inbringa mig \"ara o.s.v.); men detta blott s\aa{} l\"ange \textit{mina} 
tankar \"aro \textit{statens} tankar. Hyser jag d\"aremot tankar, som den icke 
godk\"anner, icke g\"or till sina, s\aa{} till\aa{}ter den mig absolut icke, 
att g\"ora dem fruktbringande, eller att sprida dem, f\"orv\"arkliga dem. 
\textit{Mina} tankar \"aro blott fria s\aa{} l\"ange, som de med statens 
n\aa{}d \"aro mig till\aa{}tna, d.v.s. s\aa{} l\"ange de \"aro statens tankar. 
Den l\aa{}ter mig blott filosofera fritt, s\aa{} l\"ange jag upptr\"ader som 
"{}statsfilosof"{}; \textit{emot} staten f\aa{}r jag icke filosofera, hur 
g\"arna den \"an ser, att jag hj\"alper den med att avhj\"alpa sina 
"{}brister"{} och "{}befr\"amja"{} den. -- D\aa{} jag s\aa{}ledes blott kan 
betrakta mig sj\"alv som ett av staten n\aa{}digt till\aa{}tet, som ett med 
dess legitimationsbevis och polispass f\"orsett jag, s\aa{} \"ar det mig 
h\"aller icke f\"orunnat, att utnyttja mitt eget, vilket s\aa{}lunda 
framtr\"ader som dess egendom, som jag blott har i l\aa{}n av staten. Mina 
v\"agar m\aa{}ste vara dess v\"agar, eljes tar den mig som pant, mina tankar 
m\aa{}ste vara dess tankar, eljes stoppar den till munnen p\aa{} mig.

Ingenting \"ar farligare f\"or staten \"an mitt v\"arde och framf\"or allt 
annat m\aa{}ste den sorgf\"alligt s\"oka undertrycka varje tillf\"alle, som 
kunde givas f\"or mig, att g\"ora mig sj\"alv g\"allande. Jag \"ar statens 
d\"odsfiende, som st\"andigt st\"alles mellan alternativet: den eller jag. 
D\"arf\"or h\aa{}lles det str\"angt p\aa{}, icke blott, att icke l\aa{}ta mig 
g\"ora mig g\"allande, utan ocks\aa{} tillbakatr\"anga, vad som \"ar mitt. I 
staten finns det ingen egendom, d.v.s. ingen enskild egendom, utan blott 
statsegendom. Blott genom staten har jag vad jag har, liksom jag blott \"ar 
vad jag \"ar genom mig. Min privategendom \"ar blott den, som staten 
\"overl\"amnar mig av sin, den \"ar statsegendom.

Men i min st\"allning kontra staten k\"anner jag allt tydligare, att \"annu 
\aa{}terst\aa{}r mig en stor makt, makten \"over mig sj\"alv, d.v.s. \"over 
allt som blott \"ar mitt, och som blott \"ar d\"arf\"or, att det \"ar mitt 
eget.

Vad g\"or jag n\"ar mina v\"agar icke l\"angre \"ar dess v\"agar, mina tankar 
icke l\"angre dess tankar? Jag h\aa{}ller mig till mig sj\"alv och fr\aa{}gar 
icke efter staten. I \textit{mina} tankar, som jag icke l\aa{}ter sanktionera 
genom n\aa{}gon best\"ammelse, till\aa{}telse eller n\aa{}d, har jag min 
v\"arkliga egendom, en egendom, med vilken jag kan driva handel. Ty s\aa{}som 
mina \"aro de mina \textit{skapelser}, och jag \"ar i st\aa{}nd, att giva bort 
dem mot \textit{andra} tankar: jag giver ut dem och tillbyter mig andra f\"or 
dem, vilka d\aa{} \"aro min nyf\"orv\"arvade egendom.

Vad \"ar allts\aa{} min egendom? Ingenting annat \"an vad jag har i min 
\textit{makt}. Till vilken egendom \"ar jag ber\"attigad? Till var och en, som 
jag kan -- \textit{bem\"aktiga} mig. Egendomsr\"atten ger jag mig, n\"ar jag 
tar mig egendom eller ger mig egarens makt och fullmakt.

Det \"over vilket man icke kan ber\"ova mig makten, f\"orblir min egendom. 
N\aa{}v\"al, d\aa{} best\"ammer makten \"over egendomen, och jag vill v\"anta 
allt av min makt! Fr\"ammad makt, makt som jag \"overl\aa{}ter \aa{}t en annan 
g\"or mig till livegen; s\aa{} m\aa{} d\aa{} egen makt g\"ora mig till egare.

L\aa{}t mig s\aa{} taga tillbaka den makt, som jag, av okunnighet om styrkan 
av min \textit{egen} makt, \"overl\aa{}tit \aa{}t andra! L\aa{}t mig s\"aga 
mig sj\"alv, att s\aa{} l\aa{}ngt min makt n\aa{}r, s\aa{} l\aa{}ngt 
str\"acker sig min egendom, och l\aa{}t mig taga allt i anspr\aa{}k som 
egendom, vilket jag k\"anner mig stark nog att taga, och l\aa{}t min 
v\"arkliga egendom famna s\aa{} l\aa{}ngt, som jag ber\"attigar mig att taga 
egendom, d.v.s. -- s\aa{} l\aa{}ngt jag kan bem\"aktiga mig.

H\"ar m\aa{}ste egoismen och egennyttan avg\"ora, icke \textit{k\"arlekens} 
princip, icke k\"arleksmotiv, barmh\"artighet, mildhet, godmodighet eller ens 
r\"attf\"ardighet och billighet (ty ocks\aa{} \textit{justitia} \"ar en 
uppenbarelse av -- \textit{k\"arleken}, \"ar en k\"arleksprodukt: k\"arleken 
k\"anner blott \textit{offer} och fordrar "{}uppoffring"{}.

Egoismen t\"anker icke p\aa{} att uppoffra n\aa{}gonting, att f\"orsaka; den 
s\"ager helt enkelt: vad jag beh\"over, m\aa{}ste jag ha, och vill jag 
f\"orskaffa mig.

Alla f\"ors\"ok, att stifta f\"ornuftiga lagar f\"or egendomen l\"opa fr\aa{}n 
k\"arlekens barm ut i ett \"ode hav av best\"ammelser. \"Aven socialismen och 
kommunismen utg\"ora h\"arifr\aa{}n intet undantag. Envar skall f\"orsynas med 
tillr\"ackliga medel, varvid det betyder ringa om man \"annu befinner sig 
socialistiskt i personlig egendom, eller man kommunistiskt \"oser ur det 
gemensamma. Den enskildes st\"allning blir d\"arvid densamma, den blir en 
st\"allning av beroende. De f\"ordelande \"ambetsm\"annen l\aa{}ter mig blott 
erh\aa{}lla s\aa{} mycket som deras r\"attssinne, deras k\"arleksfulla 
omsorger f\"or alla f\"oreskriver. F\"or mig, den enskilde, \"ar 
gemensamhetsf\"orm\"ogenheten icke mindre anst\"otlig \"an de andras enskilda 
f\"orm\"ogenhet; varken den ena eller den andra \"ar min. Om f\"orm\"ogenheten 
tillh\"or kommunen, som l\aa{}ter mig erh\aa{}lla en del av densamma, eller om 
den tillh\"or enskilda egare, \"ar f\"or mig samma tv\aa{}ng, d\aa{} jag 
\"and\aa{} icke kan best\"amma \"over den. Tv\"artom trycker mig kommunismen 
\"annu h\aa{}rdare in i beroendet av en "{}annan"{} genom upph\"avandet av all 
personlig egendom, n\"amligen av allm\"anheten eller kommunen, och s\aa{} 
klart den \"an st\"andigt angriper staten, s\aa{} str\"avar den \"and\aa{} 
sj\"alv \aa{}ter mot en stat, en \textit{status}, ett min fria r\"orelse 
h\"ammande tillst\aa{}nd, ett herrad\"ome \"over mig. Emot det tryck, som jag 
k\"ande fr\aa{}n de enskilda egendomsbesittarna, reste sig med r\"atta 
kommunismen; men \"an skr\"ackfullare \"ar den makt den vill giva kommunen i 
h\"anderna.

Egoismen sl\aa{}r in p\aa{} en annan v\"ag f\"or att utrota den egendomsl\"osa 
p\"obeln. Den s\"ager icke: avvakta och se vad tj\"anstem\"annen skola -- 
sk\"anka dig i kommunens namn (ty s\aa{}dana g\aa{}vor utdelades redan i 
"{}staten"{}, d\"ar envar blev given "{}efter f\"ortj\"anst"{}, allts\aa{} 
allt efter som var och en f\"orst\aa{}tt att f\"ortj\"ana), utan: tag vad du 
beh\"over. D\"armed \"ar allas krig mot alla f\"orklarat. Blott jag 
best\"ammer \"over vad jag vill ha.

"{}N\aa{}, det \"ar d\aa{} ingen ny vishet, ty s\aa{} ha sj\"alvk\"ara alltid 
handlat!"{} Det \"ar h\"aller icke n\"odv\"andigt, att saken skall vara ny, 
blott \textit{medvetandet} om f\"orh\aa{}llandet \"ar tillst\"ades. Men just 
detta skall icke kunna g\"ora anspr\aa{}k p\aa{} h\"og \aa{}lder, s\aa{}vida 
man icke vill r\"akna med den egyptiska och spartanska lagboken; ty hur litet 
detta medvetande \"ar hemmastatt, framg\aa{}r redan av ovan anf\"orda 
f\"orebr\aa{}else, som med f\"orakt talar om "{}sj\"alvk\"ara"{}. Man skall 
just vara medveten om, att detta f\"orfarande icke \"ar f\"oraktligt, utan 
\"ar den handling, som uppenbarar egoisten.

F\"orst n\"ar jag varken v\"antar n\aa{}got fr\aa{}n n\aa{}gon enskild, ej 
h\"aller fr\aa{}n en gemensamhet (kommun e.d.) av det jag kan giva mig 
sj\"alv, f\"orst d\aa{} slipper jag ut fr\aa{}n -- k\"arlekens sn\"arjgarn; 
p\"obeln upph\"or att vara p\"obel f\"orst n\"ar den tar. Blott r\"adslan 
f\"or att taga och f\"or den f\"oljande bestraffningen g\"or den till p\"obel. 
Blott det, att tagandet \"ar en \textit{synd}, en f\"orbrytelse, blott den 
\aa{}sk\aa{}dningen skapar en p\"obel, och att denna blir vad den \"ar, 
d\"artill \"ar s\aa{} v\"al den sj\"alv skuld, d\aa{} den l\aa{}ter den 
\aa{}sk\aa{}dningen g\"alla, s\aa{}v\"al som de, som "{}egenk\"art"{} (f\"or 
att nu giva dem tillbaka ett \"alskat ord) fordra, att den blir respekterad. 
Kort sagt, bristen p\aa{} medvetandet, b\"ar allena skulden.

Komma m\"anniskorna dith\"an, att de f\"orlora respekten f\"or egendomen, 
s\aa{} skall envar ha egendom, liksom alla slavar bli fria m\"anniskor, s\aa{} 
snart som de icke l\"angre akta h\"arskaren som sin herre. F\"oreningar skola 
d\aa{} ocks\aa{} i detta avseende multiplicera den enskildes medel och skydda 
hans angripna egendom.

Enligt kommunisternas mening skall samh\"allet vara egendomsbesittaren. 
Tv\"artom \"ar det jag, som \"ar egare och jag blott \"overenskommer med andra 
om min egendom. Ger samh\"allet mig icke r\"att, s\aa{} reser jag mig mot det 
och f\"orsvarar min egendom. Jag \"ar egare, eller egendomen \"ar icke 
\textit{helig}. Skulle jag blott vara besittare? Nej, hittills var man blott 
besittare, garanterad besittningen av sitt lilla jordstycke, d\"arigenom att 
man \"aven l\"amnade andra i besittning av sin jordlapp; nu d\"aremot 
tillh\"or \textit{allt} mig, jag \"ar egare av allt vad jag beh\"over och kan 
kvarh\aa{}lla. Heter det socialistiskt: samh\"allet ger mig vad jag beh\"over, 
-- s\aa{} s\"ager egoisten: jag tar vad jag beh\"over. Upptr\"ada 
kommunisterna som tiggare s\aa{} upptr\"ader egoisten som egare.

Alla f\"ors\"ok till p\"obellycka och f\"orbr\"odringar m\aa{}ste misslyckas 
d\"arf\"or att de utg\aa{} fr\aa{}n k\"arlekens princip. Blott genom egoismen 
kan p\"obeln bliva hj\"alpt, och denna hj\"alp m\aa{}ste han sj\"alv l\"amna 
sig och -- skall komma att l\"amna den. L\aa{}ter p\"obeln icke tvinga sig 
till v\"ordnad, s\aa{} \"ar den en makt. "{}Folk skulle f\"orlora all respekt 
om man icke tvingade dem till fruktan"{}, s\"ager busen i "{}den 
st\"ovelkl\"adda hankatten"{}.

Egendomen b\"or och kan s\aa{}ledes icke upph\"avas, den m\aa{}ste snarare 
ryckas ur sp\"okenas h\"ander och bli \textit{min} egendom. D\aa{} skall den 
felaktiga uppfattningen f\"orsvinna, att jag icke skulle kunna giva mig r\"att 
till allt, vad jag beh\"over. --

"{}Men hur mycket har icke m\"anniskan bruk f\"or?"{} N\aa{}, den som brukar 
mycket och f\"orst\aa{}r att f\"orskaffa sig det, har ju alltid f\"orskaffat 
sig detsamma, som exempelvis Napoleon gjorde med kontinenten och fransm\"annen 
med Algier. D\"arf\"or beror det just p\aa{}, om den respekterande 
"{}p\"obeln"{} \"antligen l\"ar sig att taga vad den beh\"over. Kommer den er 
f\"or n\"ara in p\aa{} livet, s\aa{} v\"arj er f\"or densamma. Det \"ar icke 
alls n\"odv\"andigt, att ni godvilligt sk\"anker den n\aa{}gonting, och n\"ar 
den l\"art k\"anna sig sj\"alv, eller r\"attare, n\"ar n\aa{}gon av p\"obeln 
l\"art k\"anna sig sj\"alv, s\aa{} kastar han bort det p\"obelaktiga, i det 
han betackar sig f\"or era allmosor. Men l\"ojligt kommer det att l\aa{}ta, 
att ni f\"orklara honom f\"or "{}syndig och brottslig"{}, n\"ar han 
f\"orsm\aa{}r att leva av era v\"alg\"arningar, eftersom han sj\"alv kan 
skaffa sig, vad han beh\"over. Edra g\aa{}vor bedraga honom och h\aa{}ller 
honom borta. F\"orsvara er egendom s\aa{} skola ni bli starka. Vilja ni 
d\"aremot uppr\"atth\aa{}lla er f\"orm\aa{}ga att giva g\aa{}vor och dessutom 
ha politiska r\"attigheter i f\"orh\aa{}llande till era allmosor 
(fattigskatt), s\aa{} g\aa{}r detta precis s\aa{} l\"ange, som mottagarna 
till\aa{}ta det.

Alltnog, egendomsfr\aa{}gan l\aa{}ter icke l\"osa sig s\aa{} l\"att, som 
socialisterna eller t.o.m. kommunisterna tro. Den skall blott bli l\"ost genom 
ett allas krig emot alla. De fattiga skola blott bli fria och egare, om de 
g\"ora uppror, resa sig. Giv dem \"an aldrig s\aa{} mycket, s\aa{} skola de 
likv\"al st\"andigt vilja ha mer; ty de vilja ingenting mindre \"an att det 
slutligen icke -- sk\"ankes n\aa{}gonting mer.

Man skall fr\aa{}ga: hur skall det d\aa{} bli, n\"ar de egendomsl\"osa bemanna 
sig? P\aa{} vad s\"att skall utj\"amningen f\"orsigg\aa{}? Lika g\"arna kunde 
man fordra, att jag skulle st\"alla ett barns horoskop. Vad slaven kommer att 
g\"ora, n\"ar han brutit bojorna, det m\aa{}ste man -- inv\"anta.

Kaiser hoppas, i sin, s\aa{}v\"al p\aa{} grund av dess form som 
inneh\aa{}llsl\"oshet, v\"ardel\"osa broschyr ("{}Die Personlichkeit des 
Eigent\"umers in Bezug auf den Socialismus und Kommunismus"{}) att staten 
skall reglera f\"orm\"ogenhetsf\"orh\aa{}llandena. Alltid staten! Pappan! 
Liksom kyrkan utgivits och av de troende ansetts som "{}moder"{}, s\aa{} har 
staten fullst\"andigt karakt\"ar av en omsorgsfull fader.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\textit{Konkurrensen} visar sig vara p\aa{} det intimaste sammanbunden med 
borgerlighetens princip. \"Ar den n\aa{}got annat \"an \textit{j\"amlikheten} 
(egalit\'e)? Och \"ar egalit\'eten icke en skapelse av samma revolution som 
restes av borgard\"omet eller medelklassen? D\aa{} det icke \"ar f\"orbjudet 
f\"or n\aa{}gon att t\"avla med alla i staten (undantagandes fursten, emedan 
han sj\"alv representerar staten) och arbeta sig upp till deras 
st\aa{}ndpunkt, ja, att till egen f\"ordel st\"orta eller utbyta dem, att 
\"overflygla dem och genom stora anstr\"angningar ber\"ova dem deras 
v\"alst\aa{}nd, s\aa{} bevisar detta tydligt, att, inf\"or statens domarestol, 
envar endast har v\"arde som "{}simpel individ"{} och icke kan r\"akna p\aa{} 
n\aa{}gra f\"oretr\"aden. Kasta omkull varandra och \"overbjud varandra s\aa{} 
mycket ni behaga, det bekymrar mig, staten, ingenting! Ibland varandra ha ni 
frihet att konkurrera, \"aro konkurrenter; det \"ar er \textit{samh\"alleliga} 
st\"allning. F\"or mig, staten, \"aro ni dock ingenting annat \"an "{}simpla 
individer"{}!

Allt det, som i teoretisk eller principiell form, blev uppst\"allt som allas 
j\"amlikhet, har just blivit f\"orv\"arkligat och funnit sin praktiska 
utformning i konkurrensen. Alla \"aro inf\"or staten -- simpla individer; i 
samh\"allet eller i f\"orh\aa{}llande till varandra -- konkurrenter.

Jag beh\"over icke vara n\aa{}got annat \"an en simpel individ f\"or att kunna 
konkurrera med alla andra, undantagandes fursten och hans familj, en frihet 
som f\"orut var om\"ojlig p\aa{} grund d\"arav, att man blott genom sin 
korporation (skr\aa{}) och inom denna \aa{}tnj\"ot en frihet att arbeta sig 
fram.

Under skr\aa{}- och feodaltiden f\"orh\"oll sig staten intolerant och kinkig, 
d\"arigenom att den \textit{privilegierade}; under konkurrensens och 
liberalismens tid f\"orh\aa{}ller den sig tolerant och obekymrad, d\"arigenom 
att den blott \textit{patenterar} (l\"amnar aspiranten brev p\aa{}, att 
n\"aringen st\aa{}r honom \"oppen = patent) eller "{}koncessionerar"{}. D\aa{} 
s\aa{}ledes staten \"overl\aa{}ter allt till ans\"okaren, m\aa{}ste den komma 
i konflikt med \textit{alla}, emedan ju alla och en var \"ar ber\"attigad att 
ans\"oka. Den skall bli "{}bestormad"{} och g\aa{} till botten i denna storm.

\"Ar d\aa{} den "{}fria konkurrensen"{} v\"arkligen "{}fri"{}, ja \"ar den 
v\"arkligen "{}konkurrens"{}, d.v.s. mellan \textit{personer}, s\aa{} som den 
utgiver sig vara? Den framsprang ju d\"arav, att personerna blevo fria 
fr\aa{}n allt personligt herrav\"alde. \AA{}r en konkurrens "{}fri"{}, vilken 
staten, denna borgerliga h\"arskare, inst\"anger med tusende skrapkor? D\"ar 
g\"or en rik fabrikant gl\"ansande aff\"arer, och jag skulle vilja konkurrera 
med honom. "{}Var s\aa{} god"{}, s\"ager staten, "{}jag har ingenting att 
inv\"anda mot din \textit{person} s\aa{}som konkurrent."{} Ja, svarar jag, men 
d\"artill beh\"over jag plats till byggnader, beh\"over p\"angar. "{}Det \"ar 
tr\aa{}kigt, men n\"ar du icke har p\"angar, s\aa{} kan du icke konkurrera. 
Taga ifr\aa{}n n\aa{}gon f\aa{}r du icke lov, ty jag skyddar och privilegierar 
egendomen."{} Den fria konkurrensen \"ar icke "{}fri"{}, emedan jag saknar 
medel till konkurrensen. Man kan ingenting inv\"anda mot min \textit{person}, 
men eftersom jag icke har medlen (\textit{saken}) till konkurrens, s\aa{} 
m\aa{}ste jag ocks\aa{} draga min person tillbaka. Och vem har de erforderliga 
medlen? Den d\"ar fabrikanten? D\aa{} kunde jag ju fr\aa{}ntaga honom desamma! 
Nej, det \"ar statens egendom, som fabrikanten blott har till l\aa{}ns, till 
besittning.

Men d\aa{} det icke g\aa{}r att konkurrera med fabrikanten, s\aa{} vill jag 
konkurrera med den d\"ar professorn i juridik. Mannen \"ar ett dumhuvud, och 
jag, som vet hundra g\aa{}nger mer \"an han, skall taga hans auditorium 
fr\aa{}n honom. "{}Har du studerat och tagit examina, k\"are v\"an?"{} Nej, 
men vad g\"or det? Jag k\"anner mer \"an v\"al till l\"ardomen i facket. 
"{}Det g\"or mig ont, men konkurrensen \"ar icke "{}fri"{} h\"ar? Emot din 
person \"ar ingenting att inv\"anda, men saken sj\"alv, doktorsdiplomet. Och 
jag, staten, fordrar detta diplom. Bed mig f\"orst vackert d\"arom, s\aa{} 
vilja vi se vad som \"ar att g\"ora \aa{}t saken."{}

Detta \"ar allts\aa{} konkurrensens "{}frihet"{}. Blott staten, \textit{min 
h\"arskare}, kan s\"atta mig i st\aa{}nd att konkurrera.

Men konkurrera v\"arkligen personerna? Nej, \aa{}terigen blott 
\textit{sakerna}, medlen! F\"orst och fr\"amst p\"angarna o.s.v.

I t\"avlan skall st\"andigt den ene bliva tillbaka f\"or den andre (t.ex. 
dilletanten bakom diktaren). Men det \"ar skillnad om de felande medlen hos de 
olyckligt konkurrerande \"aro personliga eller sakliga. Och likas\aa{} om de 
sakliga medlen kunna vinnas medelst \textit{personlig} kraft, eller om de 
blott kunna erh\aa{}llas av \textit{n\aa{}d}, som \textit{g\aa{}va}, och 
d\"artill s\aa{}, att exempelvis den fattige m\aa{}ste l\aa{}ta den rike 
beh\aa{}lla sin rikedom d.v.s. m\aa{}ste sk\"anka den. Men n\"ar jag 
\"overhuvudtaget skall v\"anta p\aa{} \textit{statens sanktion} f\"or att 
erh\aa{}lla medlen, eller f\"or att bruka dem (som t.ex. vid examina) s\aa{} 
har jag medlen genom \textit{statens n\aa{}d}.

Fri konkurrens betyder s\aa{}ledes blott f\"oljande: alla g\"alla som lika 
barn f\"or staten och envar kan l\"opa och springa f\"or att f\"ortj\"ana 
statens n\aa{}deg\aa{}vor och egodelar. D\"ar jaga ocks\aa{} alla efter gods, 
besittningar (m\aa{} det s\aa{} vara av p\"angar, \"arestitlar, embeten e.d.), 
efter saken.

Enligt borgard\"omet \"ar envar innehavare eller "{}egare"{}. Hur kommer det 
sig d\aa{}, att \"and\aa{} de flesta ha s\aa{} gott som ingenting? Det kommer 
sig d\"arav, att de flesta redan \"aro glada att \"overhuvudtaget hava 
n\aa{}got om det s\aa{} ocks\aa{} blott \"ar ett -- par trasor, liksom barn 
fr\"ojda sig \"over sina f\"orsta par byxor eller sin f\"orsta kopparslant. 
Noggrannare angivet f\"orh\aa{}ller det sig p\aa{} f\"oljande s\"att: 
liberalismen upptr\"adde genast med den f\"orklaring, att det h\"orde till 
m\"anniskans v\"asen att vara egare, men icke \textit{egendom}. D\aa{} det 
h\"arvid var fr\aa{}gan om "{}m\"anniskan"{} och icke om den enskilde, s\aa{} 
blev detta "{}huru mycket"{}, vilket utgjorde den enskildes speciella 
intresse, \"overl\"amnat \aa{}t denne. D\"arf\"or fick den enskildes egoism 
sitt friaste spelrum i detta "{}huru mycket"{} och drev en outtr\"ottlig 
konkurrens.

Emellertid m\aa{}ste den egoism, som lyckades, v\"acka f\"orargelse hos den 
mindre lyckliga, och denna, st\"andigt byggande p\aa{} m\"ansklighetens 
princip, uppst\"allde d\aa{} sp\"orsm\aa{}let om "{}huru mycket"{} och 
besvarade det s\aa{}, att m\"anniskan skulle ha s\aa{} mycket som hon har bruk 
f\"or.

\"Ar detta nog f\"or \textit{min} egoism? Skall min egoism kunna v\aa{}ra 
tillfredsst\"alld d\"armed? Vad "{}m\"anniskan"{} beh\"over -- \"ar alldeles 
ingen m\aa{}ttstock f\"or \textit{mina} behov; jag kan bruka b\aa{}de mer och 
mindre. Jag m\aa{}ste h\"allre ha s\aa{} mycket, som jag f\"orm\aa{}r tillegna 
mig.

Konkurrensen lider av det felet, att \textit{medlen} till konkurrensen icke 
\"aro tillg\"angliga f\"or alla, emedan de icke bero av personligheten, utan 
av tillf\"allet. De fl\"asta \"aro obemedlade och d\"arf\"or utan medel till 
konkurrensen.

De sociala fordra d\"arf\"or medel f\"or alla och efterstr\"ava ett 
samh\"alle, som bjuder dessa medel. Ditt penningv\"arde, s\"aga de, erk\"anna 
vi icke som din f\"orm\"ogenhet. Du m\aa{}ste uppvisa en annan 
f\"orm\"ogenhet, n\"amligen dina \textit{arbetskrafter}. I besittandet av en 
egendom, eller som "{}innehavare"{}, upptr\"ader m\"anniskan helt visst som 
m\"anniska; d\"arf\"or l\"ato vi ocks\aa{} innehavaren, som vi kallade 
"{}egare"{}, g\"alla tills vidare. Men du sitter dock inne med sakerna blott 
s\aa{} l\"ange du icke blir ber\"ovad denna egendom.

Innehavaren \"ar f\"orm\"ogen, men blott s\aa{} l\"ange de andra \"aro 
of\"orm\"ogna. D\aa{} din vara blott bildar din f\"orm\"ogenhet s\aa{} 
l\"ange, som du f\"orm\aa{}r f\"orsvara den, d.v.s. s\aa{} l\"ange vi 
ingenting f\"orm\aa{} \"over den, s\aa{} se dig om efter en annan 
f\"orm\"ogenhet, ty vi \"overtr\"affa nu din f\"oregivna f\"orm\"ogenhet med 
v\aa{}r makt.

Det vanns utomordentligt mycket, n\"ar man genomf\"orde det, att man blev 
betraktad som innehavare. Livegenskapen blev d\"armed upph\"avd och envar, som 
hittills hade gjort dagsv\"arke \aa{}t sin herre och mer eller mindre var hans 
egendom, blev nu sj\"alv "{}herre"{}. Men l\"angre r\"acker icke egendomen och 
erk\"annes icke l\"angre; d\"aremot steg ditt arbete och dina produkter i 
v\"arde. Vi akta nu ditt beh\"arskande av tingen, liksom f\"orut ditt 
innehavande av desamma. Ditt arbete \"ar din f\"orm\"ogenhet! Du \"ar nu herre 
och innehavare av det du arbetat dig till, icke det \"arvda. Men d\aa{} f\"or 
n\"arvarande allt \"ar \"arvt och varje \"ore, som du besitter, icke b\"ar 
arbetets, utan arvets pr\"agel, s\aa{} m\aa{}ste allt sm\"altas om.

Men \"ar d\aa{} v\"arkligen, som kommunisterna mena, mitt arbete min enda 
f\"orm\"ogenhet, eller best\aa{}r icke denna snarare i allt vad jag 
f\"orm\aa{}r? Och m\aa{}ste icke \"aven arbetssamh\"allet sj\"alv medgiva 
detta, n\"ar det t.ex. \"aven underh\aa{}ller de sjuka, barnen, 
\aa{}ldringarna, kort sagt alla de arbetsodugliga? Dessa f\"orm\aa{} \"annu 
m\aa{}nga saker, t.ex. att h\aa{}lla sig vid liv. Kunna de f\"orm\aa{} er till 
att \"onska deras fortsatta best\aa{}nd, s\aa{} ha de en makt \"over er. De 
som absolut icke \"ovade n\aa{}gon makt \"over er, dem skulle ni ingenting 
bevilja; de kunde g\"arna omkomma.

Allts\aa{} -- det du \textit{f\"orm\aa{}r}, \"ar din \textit{f\"orm\"ogenhet}! 
F\"orm\aa{}r du bereda tusende gl\"adje, s\aa{} skall tusende honorera dig 
d\"arf\"or. Det st\aa{}r ju i din makt att underl\aa{}ta det; d\"arf\"or 
m\aa{}ste de k\"opa dina g\"arningar. F\"orm\aa{}r du icke skaffa dig 
sympatier hos n\aa{}gon, s\aa{} f\aa{}r du sv\"alta ihj\"al.

Skall d\aa{} kanh\"anda jag, den mycket f\"orm\"ogne, ingenting ha framf\"or 
den of\"orm\"ogne?

Vi sitta alla mitt uppe i sm\"oret. Skall jag nu icke taga f\"or mig s\aa{} 
gott jag kan, utan blott v\"anta p\aa{} vad som blir mitt vid en lika delning?

Emot konkurrensen reser sig tiggarsamh\"allets princip -- 
\textit{f\"ordelningen}.

Att blott bliva ansedd f\"or en del, en samh\"allsdel, kan den enskilde icke 
finna sig i, emedan han \"ar mer: hans egenhet avvisar denna inskr\"ankta 
uppfattning.

D\"arf\"or v\"antar han icke sin f\"orm\"ogenhet genom utdelning av andra, och 
redan i arbetarsamh\"allet uppkommer den bet\"ankligheten, om icke den starke 
vid en lika f\"ordelning utbytes av den svage; han v\"antar snarare sin 
f\"orm\"ogenhet av sig och s\"ager: vad jag f\"orm\aa{}r att ha, det \"ar min 
f\"orm\"ogenhet. Vilken f\"orm\"ogenhet besitter icke barnet i sitt leende, 
sin lek, sina t\aa{}rar, kort, sagt i sitt blotta varande. \"Ar du i st\aa{}nd 
att motst\aa{} dess b\"oner, eller r\"acker du det icke br\"osten som moder, 
och som fader s\aa{} mycket som det beh\"over? Det betvingar oss, d\"arf\"or 
besitter det allt vad vi kalla v\aa{}rt.

S\"atter jag v\"arde p\aa{} din person, s\aa{} betalar du mig sedan med din 
existens; g\"aller det blott en av dina egenskaper, s\aa{} har m\aa{}h\"anda 
din beredvillighet eller din hj\"alp ett v\"arde (p\"anningv\"arde) f\"or mig, 
och jag \textit{k\"oper} densamma.

Visar du dig icke ha annat v\"arde f\"or mig \"an p\"anningv\"arde, s\aa{} kan 
det intr\"affa, som historien omtalar f\"or oss, att tyska landsbarn blivit 
f\"ors\aa{}lda till Amerika. Skulle dessa, som l\aa{}ta f\"ors\"alja sig, vara 
mera v\"arda f\"or s\"aljaren? F\"or honom voro kontanterna b\"attre \"an 
denna levande vara, som icke f\"orstode att g\"ora sig v\"ardefull f\"or 
honom. Att han icke uppt\"ackte n\aa{}got v\"ardefullt hos dem var visserligen 
en brist hos hans f\"orm\aa{}ga; men en sk\"alm ger mer \"an han har. Hur 
skulle han kunna visa aktning, d\aa{} han icke hade den, ja, knappast kunde ha 
den f\"or s\aa{}dant pack!

Ni f\"orfara egoistiskt, n\"ar ni icke akta varandra, varken som innehavare 
eller som trashank eller arbetare, utan som en del av er f\"orm\"ogenhet, som 
"{}\textit{brukbara subjekt}"{}. D\aa{} skola ni varken giva innehavaren 
("{}egaren"{}) n\aa{}got f\"or hans egodelar, eller dem, som arbeta, utan 
endast dem, som \textit{ni bruka}. Ha vi bruk f\"or en kung? fr\aa{}ga 
nordamerikanarne och svara: han och hans arbete \"ar oss icke v\"art ett 
\"ore.

S\"ager man, att konkurrensen st\"aller allt \"oppet f\"or alla, s\aa{} \"ar 
uttrycket icke riktigt och man fattar det b\"attre s\aa{} h\"ar: den g\"or 
allting k\"opbart. Ty n\"ar konkurrensen \textit{prisgiver} allt \aa{}t alla, 
s\aa{} fordrar den ett pris, men \"overl\aa{}ter v\"arderingen \aa{}t alla.

Men de k\"oplystna sakna f\"or det m\"asta medel att g\"ora sig till k\"opare: 
de ha inga p\"angar. F\"or p\"angar kan man s\aa{}ledes f\aa{} de k\"opbara 
sakerna ("{}F\"or p\"angar kan man f\aa{} allt!"{}), men just p\"angar fattas. 
Varifr\aa{}n taga p\"angar, denna g\aa{}ngbara och flytande egendom? Vet 
d\aa{}, att du har just s\aa{} mycket p\"angar, som du har -- makt; ty du 
g\"aller s\aa{} mycket, som du f\"orm\aa{}r att g\"ora dig g\"allande.

D\"ar det uppst\aa{}r brist, betalar man icke med f\"orm\aa{}gan, och endast 
genom denna \"ar det som vi \"aro "{}f\"orm\"ogna"{}; ty man \"ar icke egare 
l\"angre \"an ens makts arm str\"acker sig.

Weitling har uppt\"ackt ett nytt betalningsmedel: arbetet. Men det v\"arkliga 
betalningsmedlet f\"orblir, som alltid, \textit{f\"orm\aa{}gan}. Du betalar 
med det, som du f\"orm\aa{}r. T\"ank d\"arf\"or p\aa{} att utvidga din 
f\"orm\"ogenhet.

N\"ar man tillst\aa{}r detta, \"ar man dock genast framme med valspr\aa{}ket: 
"{}\AA{}t en var efter hans f\"orm\aa{}ga!"{} Vem skall \textit{giva} mig 
efter min f\"orm\aa{}ga? Samh\"allet? D\aa{} m\aa{}ste jag finna mig i dess 
v\"ardering. Hellre skall jag taga mig efter min f\"orm\aa{}ga.

"{}Allt tillh\"or alla!"{} Denna sats stammar fr\aa{}n samma oh\aa{}llbara 
teori. Blott det jag har makt \"over, \"ar mitt. S\"ager jag: V\"arlden 
tillh\"or mig! s\aa{} \"ar det egentligen blott tomt prat, som blott har 
mening i s\aa{} m\aa{}tto, som jag icke respekterar n\aa{}gon fr\"ammad 
egendom. Men blott s\aa{} mycket tillh\"or mig, som jag f\"orm\aa{}r att 
beh\aa{}lla.

Men allt det d\"ar \"ar icke tillr\"ackligt. De skola v\"al \textit{dela} med 
de fattiga? D\aa{} fordra ni att de skola upph\"ava fattigdomen. Bortsett 
d\"arifr\aa{}n, att knappast en ibland er skulle handla s\aa{}, och denne ende 
just var en d\aa{}re, s\aa{} fr\aa{}gar jag er dock: varf\"or skulle de rika 
uppgiva sig sj\"alv, under det att samma handling skulle vara mycket nyttigare 
f\"or de fattiga. Du, som dagligen har din thaler \"ar rik framf\"or tusende 
andra, som blott ha fyra groschen att leva p\aa{}. Ligger det i ditt intresse 
att dela med de tusende, eller ligger det icke snarare i deras intresse? -- --

Med konkurrenser \"ar mindre den avsikt f\"orbunden, att ordna saken till det 
b\"asta, \"an den andra avsikten, att inr\"atta det s\aa{} inbringande, s\aa{} 
givande som m\"ojligt. Man g\aa{}r d\"arf\"or l\"ost p\aa{} studerandet av ett 
embete (br\"odstudium) studerar ryggkr\"okning och smicker, rutin och 
aff\"arsknep, man arbetar "{}p\aa{} skenet"{}. Under det att det d\"arf\"or 
skenbart ser ut att g\"alla "{}gott arbete"{}, s\aa{} g\"aller det i 
v\"arkligheten blott att se till, att det blir "{}god aff\"ar"{} och god 
f\"ortj\"anst. Man utf\"or sitt arbete skenbart blott f\"or arbetets skull, 
men i v\"arkligheten f\"or den vinst det avkastar. Man vill icke g\"arna vara 
censor, men man vill bli -- befordrad; man skulle vilja d\"oma och 
administrera efter b\"asta \"overtygelse, men man fruktar f\"or kvarsittning 
eller kanske avs\"attning. Framf\"orallt m\aa{}ste man ju leva.

S\aa{} \"ar denna v\"arksamhet en kamp f\"or det \textit{k\"ara livet} och i 
gradvis stegring om st\"orre eller mindre "{}v\"allevnad"{}.

Och d\"arvid bekomma dock de fl\"asta ingenting annat f\"or all sin m\"oda och 
omsorg \"an det "{}bittra livet"{}, det "{}bittra armodet"{}. Och f\"or detta 
allt detta bittra allvar!

Den rastl\"osa kampen l\aa{}ter oss icke h\"amta andan, l\aa{}ter oss icke 
\textit{njuta} i lugn: vi f\aa{} ingen gl\"adje av v\aa{}ra besittningar.

Organiseringen av arbetet ber\"or blott s\aa{}dana arbeten, som andra kunna 
g\"ora f\"or oss, exempelvis slaktning, pl\"ojning o.s.v.; de \"ovriga bli 
egoistiska, eftersom exempelvis ingen i ditt st\"alle kan g\"ora dina 
musikaliska kompositioner, fullborda dina utkast till m\aa{}lningar o.s.v. 
Ingen kan ers\"atta Raphaels arbeten. Allt detta senare \"ar arbeten av 
enast\aa{}ende, som blott dessa enast\aa{}ende f\"orm\aa{}dde fullborda, medan 
man skulle kunna kalla det f\"orra slaget av arbete f\"or "{}m\"anskligt"{}, 
d\aa{} det egendomliga d\"ari blott \"ar mycket ringa, och n\"astan "{}varje 
m\"anniska"{} skulle kunna utf\"ora detsamma.

D\aa{} nu samh\"allet blott kan befatta sig med det allm\"annyttiga, eller 
m\"anskliga arbetet, s\aa{} st\aa{}r den, som levererar det enast\aa{}ende, 
utanf\"or samh\"allets omsorg och han kan t.o.m. finna sig st\"ord genom dess 
mellankomst. Den enast\aa{}ende skall v\"al arbeta sig upp \"over samh\"allet, 
men samh\"allet skall icke frambringa en enda enast\aa{}ende.

D\"arf\"or \"ar det alltid f\"ordelaktigt, att vi ena oss om de 
\textit{m\"anskliga} arbetena, s\aa{} att de icke, s\aa{}som under 
konkurrensens epok, upptaga all v\aa{}r tid, alla v\aa{}ra omsorger. S\aa{} 
l\aa{}ngt skall kommunismen bliva fruktbringande. Ty just det, som alla 
m\"anniskor kunde eller skulle kunna utf\"ora, blev under borgard\"omets 
herrav\"alde reserverat \aa{}t de f\aa{} och undandraget de \"ovriga: det var 
ett privilegium. Det f\"oref\"oll borgard\"omet riktigt att frigiva allt, som 
f\"oref\"oll att vara till f\"or envar "{}m\"anniska"{}. Men, fast\"an 
frigivet, blev det dock icke givet \aa{}t n\aa{}gon, utan snarare 
\"overl\aa{}tet \aa{}t alla, att f\aa{}nga det efter m\aa{}ttet av sina 
m\"anskliga krafter. D\"arigenom v\"andes m\"anniskornas sinne till 
f\"orv\"arvandet av det m\"anskliga, som nu vinkade \aa{}t alla, och det 
uppstod en riktning under namn av "{}materialismen"{}, som s\aa{} h\"ogt 
blivit beklagad.

Kommunismen s\"oker att stoppa dess framfart genom att utbreda den 
uppfattningen, att det m\"anskliga icke \"ar v\"art s\aa{} stora 
anstr\"angningar och kan erh\aa{}llas genom en f\"ornuftig anordning, utan det 
v\"aldiga \"odslandet med tid och krafter, som hittills synts vara 
n\"odv\"andigt.

Men f\"or vem skall det vinnas tid? Till vad beh\"over m\"anniskan mera tid, 
\"an den som \"ar n\"odv\"andig att vila upp sina uttr\"ottade arbetskrafter ? 
H\"ar tiger kommunismen.

Till vad? F\"or att gl\"adja sig \"over det, som \"ar hans i egenskap av 
enast\aa{}ende, sedan han s\aa{}som m\"anniska gjort sitt!

I f\"orsta gl\"adjen \"over att kunna str\"acka ut handen efter allt 
m\"anskligt, gl\"omde man, att vilja n\aa{}got utom detta, och gick friskt 
l\"ost p\aa{} konkurrensen, som om besittandet av det m\"anskliga var 
m\aa{}let f\"or alla v\aa{}ra \"onskningar.

Man har emellertid sprungit sig tr\"ott och sm\aa{}ningom kommit underfund 
med, att "{}besittningen icke bringar lyckan"{}. D\"arf\"or funderar man 
p\aa{}, att f\"orskaffa sig det n\"odv\"andiga med mindre anstr\"angning och 
blott anv\"anda s\aa{} mycken tid och m\"oda d\"arp\aa{}, som \"ar 
n\"odv\"andigt.

Rikedomen sjunker i v\"arde och den tillfredsst\"allda fattigdomen, den 
sorgl\"osa trashanken, blir ett f\"orf\"oriskt ideal.

Skulle v\"al s\aa{}dana m\"anskliga v\"arksamheter, som envar tilltror sig bli 
b\"attre honorerade, och efterstr\"avade med uppbjudandet av alla krafter? 
Redan i det alldagliga tales\"attet: "{}om jag vore minister eller vore\ldots{}, 
s\aa{} skulle det se ut p\aa{} ett helt annat s\"att"{}, uttryckes den 
tillf\"orsikten, att man anser sig vara duglig att representera en s\aa{}dan 
v\"ardighet. Man f\"orst\aa{}r mycket v\"al, att det till dylikt icke fordras 
n\aa{}got enast\aa{}ende, utan blott en bildning, som kan uppn\aa{}s av de 
fl\"asta, om \"an icke av alla, d.v.s. att man till s\aa{}dant blott beh\"over 
vara en vanlig m\"anniska.

Antaga vi, att, liksom \textit{ordning} h\"or till statens v\"asen, \"aven 
\textit{underordningen} ligger i dess natur, s\aa{} se vi, att de 
tillbakasatta bli ohyggligt f\"orf\"ordelade och utbytta av de underordnade 
eller favoriserade. De f\"orra bemanna sig dock, f\"orst fr\aa{}n socialistisk 
st\aa{}ndpunkt, och senare fr\aa{}n egoistiskt medvetande, med vilket vi 
genast kunna giva deras tal en l\"att f\"arg med fr\aa{}gan: varigenom \"ar 
eder egendom s\aa{} s\"aker, ni favoriserade? -- d\"ar svaret giver sig 
sj\"alv: d\"arigenom att vi avh\aa{}lla oss fr\aa{}n att taga den! Vi beskydda 
den s\aa{}ledes! Och vad giva ni oss d\"arf\"or? Sparkar och ringaktning giva 
ni det "{}gemena folket"{}; polisbevakning och en katekes med huvudsatsen: 
"{}respektera det, som icke \"ar ditt, det som tillh\"or andra! respektera de 
andra och isynnerhet de \"ovre! Vi svara emellertid: vill ni ha v\aa{}r 
respekt, s\aa{} k\"op den av oss f\"or ett f\"or oss acceptabelt pris. Vi 
vilja l\"amna er egendom i fred, om ni tillb\"orligt ers\"atter detta. Hur 
uppv\"ager generalen i fredstid sina m\aa{}nga tusenden i \aa{}rsinkomst, och 
hur uppv\"ager en annan sina \aa{}rliga hundratusenden och millioner? Hur 
uppv\"aga ni, att vi knapra i oss potatis och lugnt se p\aa{} medan ni sluka 
ostron? N\"ar ni vilja betala oss lika mycket f\"or era ostron, som vi betala 
er f\"or v\aa{}ra potatis, s\aa{} kunna ni \"ata s\aa{} m\aa{}nga ostron ni 
vill. Ni skulle v\"al aldrig mena, att ostron blott vore en r\"att f\"or er 
och icke f\"or oss? Ni skulle ropa om v\aa{}ld, om vi togo och \aa{}to med, 
och d\"ari hade ni r\"att. Utan v\aa{}ld bekomma vi ingenting, liksom ni ha 
dem, d\"arf\"or att ni f\"orr \"ovat v\aa{}ld mot oss.

Dock -- l\aa{}t ostronen vara och l\aa{}t oss komma till v\aa{}r egentliga 
egendom (ty det andra \"ar blott besittning), till v\aa{}rt arbete. Vi 
pl\aa{}ga oss 12 timmar i v\aa{}rt anletes svett, och ni bjuda oss ett par 
groschen d\"arf\"or. S\aa{} tag d\aa{} lika mycket f\"or ert arbete. Vilja ni 
icke det? Ni mena att v\aa{}rt arbete \"ar rikligt betalt med denna l\"on, ert 
arbete d\"aremot tusen g\aa{}nger mera v\"art. Men uppskatta icke ert eget 
arbete s\aa{} h\"ogt, och l\aa{}t oss v\"ardera v\aa{}rt eget en smula 
b\"attre, s\aa{} skulle det kunna h\"anda, att vi, om det kniper, kunde 
frambringa viktigare saker \"an ni f\"or era m\aa{}nga tusental, och s\aa{} 
kunde ni f\aa{} samma l\"on som vi. Ni skulle snart bli flitigare f\"or att 
f\aa{} mera. Men om ni l\"amnar oss n\aa{}got, som vi finna vara tio eller 
hundra g\aa{}nger mera v\"art \"an v\aa{}rt eget arbete, ja -- d\aa{} skola ni 
ocks\aa{} f\aa{} hundra g\aa{}nger mera f\"or det; men vi skulle kanske 
ocks\aa{} framst\"alla ett eller annat, som ni skulle vilja giva oss lite mera 
f\"or, \"an v\aa{}r vanliga dagl\"on. Vi skulle snart bli ense med varandra, 
n\"ar vi f\"orst kom s\aa{} l\aa{}ngt, att vi voro eniga om, att ingen 
l\"angre beh\"ovde \textit{giva} den andre n\aa{}gonting. D\aa{} kunde vi 
kanske komma s\aa{} l\aa{}ngt, att vi betala krymplingarna, de gamla och de 
sjuka ett f\"ornuftigt pris, f\"or att de icke skulle omkomma av hunger och 
n\"od. Ty n\"ar vi \"onska att de skola leva, s\aa{} m\aa{}ste vi -- k\"opa 
oss uppfyllelsen av v\aa{}r vilja. Jag s\"ager "{}k\"opa"{} och menar 
s\aa{}ledes inga el\"andiga, "{}allmosor"{}. Livet \"ar ju en egendom, \"aven 
f\"or dem som icke kunna arbeta; vilja vi (likgiltigt av vilken anledning) att 
de icke undandraga oss sina liv, s\aa{} kunna vi endast f\aa{} uppfyllt 
v\aa{}r \"onskan genom k\"op. Ja, vi skulle kanske vilja \aa{}stadkomma 
v\"allevnad f\"or dem; kanske d\"arf\"or, att vi s\aa{} g\"arna vilja se glada 
ansikten omkring oss. Vi vilja, kort sagt, icke ha n\aa{}got till sk\"anks av 
dem, liksom vi icke vilja sk\"anka dem n\aa{}got. \AA{}rhundraden igenom ha vi 
givit dem allmosor av v\"alvillig -- dumhet; vi ha givit de fattiga en sk\"arv 
och givit konungen, vad konungen -- icke tillh\"or. \"Oppna nu lite b\"attre 
p\aa{} er pung, ty fr\aa{}n och med nu stiger v\aa{}ra varor enormt i pris. Vi 
vilja icke taga n\aa{}gonting ifr\aa{}n er, ingenting alls, ni skola blott 
betala b\"attre f\"or det, ni vilja ha. Vad har du d\aa{}? -- "{}Jag har ett 
gods p\aa{} tusen tunnor land."{} -- Och jag \"ar din \aa{}kerdr\"ang och 
skall h\"adanefter blott sk\"ota din jord f\"or en thaler pr dag. -- "{}D\aa{} 
tar jag en annan."{} -- Du finner ingen annan, ty vi jordbruksarbetare arbeta 
nu icke f\"or mindre. Och om n\aa{}gon anm\"aler sig, som arbetar f\"or 
mindre, s\aa{} m\aa{} han akta sig f\"or oss. D\"ar \"ar huspigan, hon fordrar 
numera lika mycket, och du skall icke l\"angre kunna f\aa{} n\aa{}gon under 
detta pris. -- "{}Ah, d\aa{} m\aa{}ste jag g\aa{} under!"{} -- Icke s\aa{} 
brottom! S\aa{} mycket som vi skall du v\"al alltid f\aa{}, och skulle det 
icke vara s\aa{}, s\aa{} \"overl\aa{}ta vi s\aa{} mycket, att du kan leva som 
vi. -- "{}Men jag \"ar vand att leva b\"attre."{} -- Det har vi ingenting 
emot, men det \"ar icke v\aa{}r sak; kan du f\aa{} in mera, s\aa{} var s\aa{} 
god. Skola vi hyra ut oss under v\aa{}rt pris, f\"or att du skall kunna n\"ara 
dig i v\"allevnad? Den rike avspisar alltid den fattige med de orden: "{}vad 
ang\aa{}r mig din n\"od? Se sj\"alv till hur du kan sl\aa{} dig genom 
v\"arlden; det, \"ar icke min, utan \textit{din sak}."{} N\aa{}, s\aa{} 
l\aa{}t det d\aa{} vara v\aa{}r sak, och l\aa{}t oss icke l\aa{}ta de rika 
bestj\"ala oss p\aa{} de medel vi ha till att h\"avda v\aa{}ra intressen. -- 
"{}Men ni, obildade m\"anniskor, beh\"ova icke s\aa{} mycket."{} -- N\aa{}, vi 
taga lite mera, s\aa{} att vi kunna skaffa oss den bildning, som vi kanske ha 
bruk f\"or. -- "{}Men om ni s\aa{} \"odel\"agga de rika, veta skall v\"al 
d\aa{} framdeles underst\"odja konst och vetenskap?"{} -- Ah -- m\"angden 
skall g\"ora det. Vi skjuta samman, det skall giva en respektabel summa. Ni 
rika k\"opa ju likv\"al blott de smakl\"osaste b\"ocker, tr\aa{}kiga 
madonnabilder eller ett par flinka balettben. -- "{}0, du olycksaliga 
likhet!"{} -- Nej, min b\"aste gamle herre, icke likhet. Vi vilja blott 
g\"alla f\"or v\aa{}rt v\"arde, och om ni \"ar mer v\"ard, s\aa{} skall ni 
ocks\aa{} alltid g\"alla f\"or mera. Vi vilja blott \textit{prisv\"arde} och 
t\"anka, att vi nog skola visa oss v\"ardiga det pris, som ni skola betala.

Kan v\"al staten v\"ackas av ett s\aa{}dant mod och en s\aa{} kraftig 
sj\"alvk\"ansla hos hustj\"anaren? Kan den v\"al \aa{}stadkomma, att 
m\"anniskan l\"ar k\"anna sig sj\"alv, ja, t\"ors den \"overhuvudtaget 
efterstr\"ava ett s\aa{}dant m\aa{}l? Kan den vilja, att den enskilde l\"ar 
k\"anna sitt v\"arde och g\"or det fruktsamt? L\aa{}t oss dela p\aa{} 
fr\aa{}gan och f\"orst se till huruvida staten kan \aa{}stadkomma n\aa{}got. 
D\aa{} lantarbetarnas enighet erfordras, s\aa{} kan blott denna enighet 
\aa{}stadkomma det, och en statslag skulle bliva kringg\aa{}ngen tusen 
g\aa{}nger om genom konkurrensen och i hemlighet. Men kan staten t\aa{}la det? 
Den kan om\"ojligt t\aa{}la att m\"anniskorna lida av tv\aa{}ng under 
n\aa{}gon annan \"an den sj\"alv; den kunde s\aa{}ledes icke f\"orl\aa{}ta 
eller till\aa{}ta de eniga lantarbetarnas sj\"alvhj\"alp emot dem, som ville 
uthyra sig emot ringare l\"on.

Antaga vi emellertid, att staten lagstiftade och alla lantarbetarna voro i 
samf\"orst\aa{}nd med denna lag, kunde den d\aa{} t\aa{}la det?

I enskilda fall -- ja. Men det enskilda fallet \"ar n\aa{}got mer, det \"ar 
n\aa{}got \textit{principiellt}. Det g\"aller h\"ar hela sammanfattningen av 
jagets \textit{sj\"alvuppskattning}, allts\aa{} ocks\aa{} dess sj\"alvk\"ansla 
\textit{gent emot} staten. S\aa{} l\aa{}ngt g\aa{} kommunisterna med; men 
sj\"alvuppskattningen riktar sig n\"odv\"andigt s\aa{}v\"al emot staten som 
emot \textit{samh\"allet}, och griper d\"armed ut \"over det kommunala och 
kommunistiska till egoismen.

Kommunismen g\"or borgard\"omets grundsats, att envar skall vara innehavare 
("{}egare"{}), till en oomkullrunkelig sanning, till en v\"arklighet, i det 
str\"avandet efter att "{}hava"{} upph\"ort med kommunismen, d\aa{} envar 
p\aa{} f\"orhand har vad han beh\"over. Han \textit{har} i sin arbetskraft sin 
f\"orm\"ogenhet, och om han icke g\"or bruk av den, s\aa{} \"ar det hans egen 
skuld. Hetsandet och jagandet har en \"anda och ingen konkurrens blir utan 
resultat (som s\aa{} ofta \"ar fallet nu), ty med varje utf\"orande av arbete 
kommer det tillr\"ackligt livsf\"orn\"odenheter i huset. F\"orst nu \"ar man 
\textit{v\"arklig innehavare}, emedan det, man har i sin arbetskraft, icke 
mera kan g\aa{} ifr\aa{}n en, s\aa{} som det varje \"ogonblick hotade att 
g\"ora under konkurrenssamh\"allets egid. Man \"ar \textit{sorgl\"os} och 
s\"akrad innehavare. Och man \"ar det just d\"arigenom, att man s\"oker sin 
f\"orm\"ogenhet i det egna arbetet, i arbetsf\"orm\"ogenheten och icke 
l\"angre i en vara, allts\aa{} d\"arigenom, att man \"ar en tiggare, \"ar en 
m\"anniska med blott ideal rikedom. Men jag kan emellertid icke l\aa{}ta mig 
n\"oja med det lilla jag kan tilltvinga mig med mina arbetskrafter, emedan min 
f\"orm\"ogenhet icke blott best\aa{}r i arbete.

Genom arbete kan jag bestrida en presidents, en ministers o.s.v. 
tj\"anstemannafunktion; dessa arbeten fordra blott en allm\"an bildning, en 
s\aa{}dan som \"ar m\"ojlig att allm\"ant uppn\aa{} (ty allm\"an bildning \"ar 
icke blott den, som alla uppn\aa{}tt, utan den, som alla kunna uppn\aa{}, 
allts\aa{} varje speciell t.ex. medicinsk, milit\"arisk, filologisk bildning, 
om vilken ingen bildad m\"anniska tror, att den \"overstiger hans krafter), 
eller \"overhuvudtaget blott en skicklighet som \"ar m\"ojlig f\"or alla att 
uppn\aa{}.

Men om ocks\aa{} alla kunna bekl\"ada dessa \"ambeten, s\aa{} \"ar det dock 
f\"orst den enskildes enast\aa{}ende och f\"or honom egendomliga kraft, som, 
s\aa{} att s\"aga, ger dessa \"ambeten betydelse och liv. Att han i sitt 
\"ambete inl\"agger f\"orm\"ogenheten av sin egenart och icke sk\"oter det som 
en vanlig m\"anniska, det betalar man honom \"annu icke, n\"ar man 
\"overhuvudtaget blott betalar honom som tj\"ansteman eller minister. Har han 
gjort det till er bel\aa{}tenhet och vilja ni beh\aa{}lla denna s\"aregnes 
betydande kraft, s\aa{} f\aa{} ni icke blott betala honom som en "{}vanlig 
m\"anniska"{}, som blott utf\"or m\"anskligt arbete, utan som en, som 
fullbordar det enast\aa{}ende. G\"or dock detsamma med ert arbete!

Det g\aa{}r icke att fastst\"alla n\aa{}gon taxa \"over min s\"aregenhet, 
s\aa{} som f\"or det, som jag utf\"or som m\"anniska. Blott \"over det senare 
kan man fastst\"alla en taxa.

M\"anskliga eller allm\"anna behov kunna bli tillfredsst\"allda genom 
samh\"allet; men f\"or enskilda behov m\aa{}ste du, s\"oka 
tillfredsst\"allelse.. En v\"an eller en v\"antj\"anst, eller en tj\"anst av 
den enskilde, f\"orm\aa{}r samh\"allet icke skaffa dig. Och dock skall du 
oupph\"orligt vara i behov av en s\aa{}dan tj\"anst och ofta bruka n\aa{}gon 
som \"ar dig behj\"alplig. F\"orlita dig d\"arf\"or icke p\aa{} samh\"allet, 
utan se till, att du har s\aa{}, att du kan -- k\"opa dig uppfyllelsen av dina 
\"onskningar.

Om p\"angarna skola bibeh\aa{}llas bland egoisterna? -- Vid den gamla formen 
klibbar en \"arvd besittning. L\aa{}t blott icke l\"angre betala er med dessa 
p\"angar, s\aa{} \"aro de odugliga; g\"or ni ingenting f\"or dessa p\"angar, 
s\aa{} \"ar det slut med dess makt. Stryk ut arvet, och ni har brutit 
exekutorns sigill. Nu \"ar ju allt ett arv, antingen det redan \"ar \"arvt, 
eller det v\"antar sin arvtagare. Varf\"or l\aa{}ta ni ocks\aa{} f\"orsegla 
det, om det \"ar ert, varf\"or respektera ni sigillet?

Men varf\"or skulle ni icke skaffa er en ny l\"ank? F\"orintar ni d\aa{} 
varan, genom att fr\aa{}ntaga det dess gamla arvpr\"agel? P\"anningen \"ar en 
vara, och dessutom ett v\"asentligt medel, ty den skyddar fr\aa{}n 
f\"orm\"ogenhetens f\"orbening, h\aa{}ller den flytande och bidrager till dess 
oms\"attning. Vet ni n\aa{}got b\"attre bytesmedel, s\aa{} mycket b\"attre; 
dock skall det \aa{}ter bli en "{}p\"anning"{}. Det \"ar icke p\"anningen, som 
skadar er, utan er of\"orm\aa{}ga, att taga den. L\aa{}t er f\"orm\aa{}ga 
v\"arka, samla er, och det skall icke fattas p\"angar -- era p\"angar, 
p\"angar med er pr\"agel. Men att arbeta, det kallar jag icke "{}att l\aa{}ta 
er f\"orm\aa{}ga v\"arka"{}. De som blott "{}s\"oka arbete"{} och "{}vilja 
arbeta duktigt"{}, f\"orbereda sj\"alva den oundvikliga -- arbetsl\"osheten.

Lycka och olycka \"ar beroende av p\"anningen. Den \"ar d\"arf\"or en makt 
under borgarperioden emedan den blott -- liksom en flicka -- blir kastad 
omkring, utan att ouppl\"osligt bli bunden vid n\aa{}gon.

Romantiken och ridderligheten lever \aa{}ter upp i konkurrensen: hyllandet av 
ett dyrt f\"orem\aa{}l. P\"anningen, f\"orem\aa{}let f\"or l\"angtan, blir 
bortr\"ovad av den dj\"arve "{}industririddaren"{}.

Den som har lyckan med sig hemf\"or bruden. Trashanken har lyckan; han f\"orde 
henne in i sitt hus, i "{}samh\"allet"{}, och tog jungfrudomen. I hans hus 
\"ar hon icke l\"angre brud, utan fru. Hon heter nu Arbete och \"ar mannens 
besittning.

Vad slutligen \"an en g\aa{}ng konkurrensen betr\"affar, s\aa{} best\aa{}r den 
just d\"arigenom, att icke alla taga sig an \textit{hennes} \textit{sak} och 
komma \"overens med varandra om henne. Alla innev\aa{}nare i en stad ha till 
exempel behov av br\"od; d\"arf\"or skulle de l\"att kunna komma \"overens om 
att uppr\"atta ett offentligt bageri. Men i det st\"allet \"overl\aa{}ta de 
br\"odleveransen till konkurrerande bagerier. P\aa{} samma s\"att med k\"ottet 
och vinet o.s.v.

Att upph\"ava konkurrensen \"ar icke detsamma som att gynna skr\aa{}et. 
Skillnaden \"ar denna: I \textit{skr\aa{}et} \"ar bakningen o.s.v. 
skr\aa{}medlemmarnas sak; i \textit{konkurrensen} \"ar det de t\"avlandes sak; 
i \textit{f\"oreningen} \"ar det deras sak, som beh\"ova ha bakat, allts\aa{} 
min och din sak och varken skr\aa{}medlemmens eller den koncessionerade 
bagarens sak, utan de \textit{f\"orenades} sak.

Om jag icke bekymrar mig om min sak, s\aa{} m\aa{}ste jag h\aa{}lla tillgodo 
med vad andra behaga giva mig. Att ha br\"od \"ar min sak, min \"onskan, mitt 
beg\"ar, och dock \"overl\aa{}ter man det \aa{}t bagarna och hoppas kanske att 
erh\aa{}lla en f\"ordel genom deras avund, deras t\"avlande efter rang, deras 
konkurrens, p\aa{} vilken man icke kunde r\"akna under skr\aa{}ordningen, 
d\aa{} skr\aa{}et fullst\"andigt och allena var i besittning av 
bagerir\"attigheternas egendom. -- Vad envar beh\"over skulle envar vara 
behj\"alplig att frambringa; det \"ar hans sak, hans egendom, icke skr\aa{}ets 
eller de koncessionerade m\"astarnas sak.

L\aa{}t oss kasta en blick tillbaka. Barnen av denna v\"arld, 
m\"anniskobarnen, tillh\"or v\"arlden; det \"ar icke l\"angre guds v\"arld men 
m\"anniskornas v\"arld. S\aa{} mycket m\"anniskan kan f\"orskaffa sig av 
densamma, kallar hon sitt; blott det, att den sanna m\"anniskan, staten, det 
m\"anskliga samh\"allet eller m\"anskligheten ser till, att ingen g\"or 
n\aa{}got annat till sitt, \"an det han tillegnar sig som m\"anniska, d.v.s. 
p\aa{} m\"anskligt s\"att. Den om\"anskliga tillegnelsen \"ar den, som icke 
\"ar till\aa{}ten av m\"anniskorna, d.v.s. den \"ar en "{}f\"orbrytelse"{}, 
liksom omv\"ant den m\"anskliga tillegnelsen \"ar en "{}r\"attslig"{}, \"ar 
f\"orv\"arvad p\aa{} r\"att s\"att.

S\aa{} har man sagt alltsedan revolutionen.

Men min egendom \"ar icke n\aa{}got ting, en\"ar tinget har en fr\aa{}n mig 
oavh\"angig existens; blott min makt \"ar min egendom. Det \"ar icke det 
tr\"adet, som \"ar min egendom, utan min makt eller mitt f\"orfogande \"over 
det, \"ar mitt.

Hur uttrycker man icke denna makt felaktigt? Man s\"ager: jag har r\"att till 
detta tr\"ad, eller det \"ar min \textit{r\"attsliga} egendom. Jag har 
allts\aa{} \textit{f\"orv\"arvat} det genom min makt. Men att makten m\aa{}ste 
uppr\"atth\aa{}llas, s\aa{} att tr\"adet ocks\aa{} blir \textit{f\"orsvarat} 
eller r\"attare: att makten icke \"ar n\aa{}got fritt f\"or sig existerande, 
utan blott har sin existens i det m\"aktiga jaget, i mig, den m\"aktige, det 
gl\"ommer man. Makten blir, liksom andra mina \textit{egenskaper}, t.ex. 
m\"anskligheten, majest\"atet o.s.v., upph\"ojt till n\aa{}got f\"or sig fritt 
existerande, s\aa{} att den existerar l\"ange sedan den upph\"ort att vara 
\textit{min} makt. F\"orvandlat p\aa{} detta s\"att till ett sp\"oke, har 
makten blivit -- \textit{r\"att}. Denna f\"orevigade makt utslocknar icke ens 
vid min d\"od, utan blir \"overf\"ord eller -- "{}\textit{\"arvd}"{}.

Tingen tillh\"ora nu i v\"arkligheten icke mig, utan r\"atten.

\AA{} andra sidan \"ar denna ingenting annat \"an en f\"orbl\"andning. Ty den 
enskildes makt blir endast permanent och en makt d\"arigenom, att andra 
f\"orbinda sin makt med dennes. Misstaget best\aa{}r d\"ari, att de icke tro 
sig kunna draga tillbaka sin makt. \AA{}terigen samma f\"oreteelse, att makten 
blir skild fr\aa{}n mig. Jag kan icke \aa{}tertaga den makt, som jag gav 
\aa{}t besittaren. Man har "{}befullm\"aktigat"{}, har givit bort makten, har 
fr\aa{}nsagt sig, att komma p\aa{} andra tankar om densamma.

Egaren kan avs\"aga sig sin makt och sin r\"att till en sak, genom att 
bortsk\"anka den, f\"orsl\"osa den e.d. Och vi skulle icke kunna l\aa{}ta den 
makt fara, som vi l\aa{}nat \aa{}t denne?

Den r\"attsliga m\"anniskan, den r\"attf\"ardiga, \"onskar icke, att kalla 
n\aa{}got sitt eget, som hon icke har "{}med r\"att"{}, eller till vilket hon 
icke har r\"att, som s\aa{}ledes icke \"ar hennes \textit{r\"attm\"atiga 
egendom}.

Vem skall nu vara domare och avd\"oma hennes r\"att? Det m\aa{}ste v\"al 
slutligen \"and\aa{} bli m\"anniskan, som tilldelar henne 
m\"anniskor\"attigheterna: d\aa{} kan hon s\"aga som Terenz, men i \"an 
djupare betydelse: \textit{humani nihil a me alienum puto}, d.v.s. \textit{det 
m\"anskliga \"ar min egendom}. Hon m\aa{} st\"alla sig hur hon vill, s\aa{} 
kommer hon p\aa{} denna st\aa{}ndpunkt aldrig l\"os fr\aa{}n en domare, och i 
v\aa{}r tid ha de m\aa{}ngahanda domare, som man valt sig, tr\"att upp emot 
varandra i tv\aa{} d\"odsfientliga personer, n\"amligen i Gud och M\"anniskan. 
Den ena \aa{}beropar sig p\aa{} den gudomliga, den andra p\aa{} den 
m\"anskliga r\"atten, eller m\"anniskor\"atten.

S\aa{} mycket \"ar klart, att i b\aa{}da fallen icke den enskilde ber\"attigar 
sig sj\"alv.

Visa mig numera en handling, som icke skulle kr\"anka r\"atten! Oupph\"orligt 
bli m\"anniskor\"attigheterna trampade under f\"otterna fr\aa{}n den ena 
sidan, under det att motst\aa{}ndarna icke kunna \"oppna munnen utan att 
frambringa en h\"adelse mot den gudomliga r\"atten. Giva ni en allmosa, s\aa{} 
h\aa{}na ni en m\"anniskor\"att, emedan f\"orh\aa{}llandet mellan en bettlare 
och en v\"alg\"orare \"ar om\"anskligt. Uttala ni ett tvivel, s\aa{} synda ni 
mot en gudomlig r\"att med ert tvivel. \"Ata ni ert torra br\"od med 
tillfredsst\"alldhet, s\aa{} s\aa{}ra ni m\"anniskor\"atten med er 
likgiltighet; \"at det med otillfredsst\"alldhet, och ni sm\"ada den gudomliga 
r\"atten med ert missn\"oje. Det finns icke en ibland er, som icke beg\aa{}r 
f\"orbrytelser: ert tal inneh\aa{}ller f\"orbrytelser och varje inskr\"ankande 
av en yttrandefrihet \"ar icke mindre en f\"orbrytelse. Ni \"aro allesamman 
f\"orbrytare!

Men ni \"aro detta, emedan ni alla st\aa{} p\aa{} \textit{r\"attens 
st\aa{}ndpunkt} d.v.s. ni f\"orst\aa{} icke ens att uppskatta, att ni \"aro 
f\"orbrytare.

Den oangripbara eller \textit{heliga} egendomen har just vuxit upp p\aa{} 
denna mark; den \"ar ett \textit{r\"attsbegrepp}.

En hund avst\aa{}r blott fr\aa{}n de benknotor han ser i en annans mun, n\"ar 
han k\"anner sig f\"or svag. Men m\"anniskan respekterar den andres 
\textit{r\"att} till sina benknotor. Detta g\"aller allts\aa{} som 
m\"anskligt, det f\"orra som \textit{brutalt} eller "{}egoistiskt"{}.

Och liksom h\"ar, s\aa{} \"ar man alltid "{}m\"ansklig"{}, n\"ar man i allt 
ser n\aa{}got \textit{andligt}, (h\"ar r\"atten) d.v.s. g\"or allt till ett 
sp\"oke, och f\"orh\aa{}ller sig till det, som till ett sp\"oke, vilket man 
visserligen kan skr\"amma bort, men icke d\"oda. M\"anskligt \"ar det, att 
icke betrakta den enskilda som enskild, utan som n\aa{}got allm\"ant.

Jag respekterar icke l\"angre naturen som s\aa{}dan, utan vet mig gent emot 
denna vara ber\"attigad till allt. D\"aremot m\aa{}ste jag respektera tr\"aden 
i alla tr\"adg\aa{}rdar som det \textit{fr\"ammade} (man kallar det alltid: 
"{}\textit{egendomen}"{})och icke b\"ara hand p\aa{} dem. Detta tillst\aa{}nd 
upph\"or f\"orst n\"ar jag kan \"overl\"amna dessa tr\"ad till en annan, 
liksom jag kan \"overl\"amna min k\"app till en annan, utan att f\"orst 
betrakta den som fr\"ammad f\"or mig, d.v.s. helig. Tv\"artom beg\aa{}r jag 
ingen \textit{f\"orbrytelse} med att f\"alla dem, n\"ar jag vill, och de 
f\"orbliva min egendom \"aven under den tid jag \"overl\aa{}ter dem till 
andra: de \"aro och f\"orbliva mina. I bankirens p\"angar ser jag lika litet 
n\aa{}got fr\"ammat, som Napoleon s\aa{}g n\aa{}got s\aa{}dant i de andra 
konungarnas l\"ander: Vi draga icke i bet\"ankande att "{}er\"ovra"{} det och 
se oss ocks\aa{} omkring efter medel d\"artill. Vi kasta s\aa{}ledes bort det 
\textit{fr\"ammades ande}, f\"or vilken vi burit respekt.

D\"arf\"or \"ar det n\"odv\"andigt, att jag icke l\"angre tar n\aa{}got i 
anspr\aa{}k som \textit{m\"anniska}, utan tager allt som \textit{jag}; 
s\aa{}ledes inget m\"anskligt, utan det som \"ar mitt, d.v.s. det, som icke 
tillkommer mig, som m\"anniska, utan det, som jag vill och emedan jag vill 
det.

Blott den egendom blir en annans r\"attsliga eller r\"attm\"atiga egendom, om 
vilken du anser det riktigt, att det m\aa{} vara hans egendom. Upph\"or det 
att vara r\"att f\"or dig, s\aa{} har det f\"or dig f\"orlorat sin 
r\"attm\"atighet och den absoluta r\"atten -- den skrattar du \aa{}t.

Utom de h\"ar ber\"orda egendomarna i begr\"ansad mening, framh\aa{}lles f\"or 
oss \"annu en annan egendom, \"annu v\"ordnadsfullare, mot vilken vi \"annu 
mindre "{}b\"ora f\"orsynda"{} oss. Denna egendom best\aa{}r i de andliga 
egodelarna, i den "{}inre helgedomen"{}. Ingen f\aa{}r lov att driva spott med 
det, som en m\"anniska h\aa{}ller heligt, ty hur osannt det \"an m\aa{} vara 
och hur ivrigt man \"an m\aa{} s\"oka att p\aa{} ett "{}k\"arleksfullt och 
behagligt s\"att"{} \"overtyga den d\"arp\aa{} troende om n\aa{}got sannt 
heligt, s\aa{} \"ar \"and\aa{} \textit{det heliga} sj\"alv d\"ari och 
m\aa{}ste \"aras: den vilseledde tror \"and\aa{} p\aa{} det heliga, om \"an 
p\aa{} n\aa{}got oriktigt heligt, och d\"arf\"or m\aa{}ste hans tro p\aa{} det 
heliga \aa{}tminstone bli respekterad.

I r\aa{}are tider \"an v\aa{}ra brukade man fordra en best\"amd tro, och 
h\"angivelse \aa{}t n\aa{}got best\"amt heligt och umgicks just icke milt med 
dem, som hade annan tro; sedan trosfriheten emellertid mer och mer utbrett sig 
har den "{}nitiske Gud och ende Herren"{} i allm\"anhet \"overg\aa{}tt i ett 
t\"amligen allm\"ant "{}h\"ogsta v\"asende"{} och den humana toleransen 
k\"anner sig tillfredsst\"alld n\"ar blott envar \"arar "{}ett heligt"{}.

Tolkat med det m\"anskligaste uttryck \"ar detta heliga "{}m\"anniskan 
sj\"alv"{} och "{}det m\"anskliga"{}. Genom det bedr\"agliga skenet, att det 
m\"anskliga skulle helt och h\aa{}llet vara v\aa{}rt eget och fritt fr\aa{}n 
all hinsidighet, varmed det gudomliga \"ar beh\"aftat, ja, att m\"anniskan 
skulle vara detsamma som du och jag, kunde det stolta misstaget uppst\aa{}, 
att det icke l\"angre var tal om n\aa{}got heligt, och att vi nu k\"ande oss 
hemmastadda \"overallt och icke l\"angre k\"ande oss illa till mods d.v.s. 
icke k\"ande i helig fruktan: i h\"anf\"orelse \"over den "{}\"antligen funna 
m\"anniskan"{} undg\aa{}r man att h\"ora det egoistiska skriet av sm\"arta och 
det s\aa{} f\"ortroligt vordna sp\"oket blir taget f\"or v\aa{}rt sanna jag.

Men "{}det heliga heter Humanus"{} (s\"ager Goethe), och det humana \"ar blott 
klangen av det heliga.

Egoisten p\aa{}st\aa{}r raka motsatsen. Just d\"arf\"or, att du h\aa{}ller 
n\aa{}got heligt, g\"or jag spe av dig, och om jag ocks\aa{} respekterade allt 
hos dig, s\aa{} skulle jag \"and\aa{} ringakta din helgedom.

Med dessa motsatta \aa{}sk\aa{}dningar m\aa{}ste man ocks\aa{} intaga ett 
motsatsf\"orh\aa{}llande till det andliga goda: egoisten skymfar det, den 
religi\"osa (d.v.s. den som s\"atter sitt v\"asen \"over sig sj\"alv) 
m\aa{}ste konsekvent skydda det. Men vilka andliga egodelar man skall 
beskydda, och vilka man skall l\"amna obeskyddade, det beror uteslutande 
p\aa{} vilket begrepp man g\"or sig om det "{}h\"ogsta v\"asendet"{}, och den 
gudfruktige t.ex. har mer att skydda \"an den m\"anniskofruktige (den 
liberale).

Med h\"ansyn till de andliga egodelarna, bli vi, i motsats till vad 
f\"orh\aa{}llandet \"ar med h\"ansyn till de sinnliga, s\aa{}rade p\aa{} ett 
andligt s\"att, och synden mot desamma best\aa{}r i ett direkt 
\textit{vanhelgande}, under det att f\"orsyndelsen mot de sinnliga egodelarna 
tager form av undansnillning eller avl\"agsning: egodelarna sj\"alv bliva 
ber\"ovade sitt v\"arde och vanhelgade, icke blott undandragna, det heliga 
s\"attes genast p\aa{} spel. Med orden "{}vanv\"ordnad"{} och "{}fr\"ackhet"{} 
\"aro alla de f\"orbrytelser karakt\"ariserade, som kunna beg\aa{}s mot de 
andliga egodelarna, d.v.s. mot allt som \"ar oss heligt, och spe, sm\"adelse, 
f\"orakt, misstro o.s.v. \"aro blott olika schatteringar av 
\textit{fr\"ackhetens f\"orbrytelse}.

Att vanhelgandet kan vara av m\aa{}nga slag, skall h\"ar f\"orbig\aa{}s, och 
vi skola f\"oretr\"adesvis blott erinra om denna vanhelgelse, som hotar det 
heliga, genom en \textit{oinskr\"ankt pressfrihet}.

S\aa{} l\"ange det \"annu fordras respekt f\"or ett enda andligt v\"asen, 
m\aa{}ste tal och skrift bliva slavbundet i detta heligas namn; ty lika s\aa{} 
l\"ange skulle egoisten kunna "{}f\"org\aa{}"{} sig mot detsamma i sina 
\textit{yttranden}, vilket m\aa{}ste f\"orhindras genom l\"amplig 
bestraffning, s\aa{}vida man icke hellre vill tillgripa det riktigare medlet 
d\"aremot, den f\"orebyggande polismakten, t.ex. censur.

Vilken l\"angtan efter pressens frihet! Varifr\aa{}n skall d\aa{} pressen 
befrias? V\"al fr\aa{}n ett beroende, en tjensteskyldighet! Men att befria sig 
d\"arifr\aa{}n \"ar just envars sak, och man kan med s\"akerhet antaga, att, 
n\"ar du har befriat dig fr\aa{}n din tjensteskyldighet, \"aven det som du 
f\"orfattar och skriver, skall vara n\aa{}got f\"or dig \textit{egendomligt}, 
ist\"allet f\"or att bliva t\"ankt och uppsatt i\textit{ tjenst} hos en eller 
annan makt. Vad kan en troende kristen s\"aga och l\aa{}ta trycka, som vore 
friare fr\aa{}n denna kristna tro, \"an han sj\"alv? Om jag icke kan eller 
t\"ors skriva n\aa{}got, s\aa{} ligger v\"al skulden n\"armast hos 
\textit{mig}. S\aa{} litet som detta synes tr\"affa saken, s\aa{} n\"ara 
tr\"affande \"ar det \"and\aa{}. Genom en tryckfrihetslag drager jag eller 
l\aa{}ter jag draga en gr\"ans f\"or mina offentligg\"orelser, ut\"over vilken 
ligger or\"atten med f\"oljande \textit{straff}. Jag sj\"alv begr\"ansar mig.

Skulle pressen g\"oras fri, s\aa{} vore ingenting s\aa{} viktigt, som dess 
befrielse fr\aa{}n varje tv\aa{}ng, som i namn av \textit{lag} kunde l\"aggas 
p\aa{} henne. Och f\"or att det skall kunna komma s\aa{} l\aa{}ngt, m\aa{}ste 
jag f\"orst och fr\"anast sj\"alv ha l\"ost mig fr\aa{}n h\"orsamhet och 
respekt f\"or lagen.

Visserligen \"ar pressens absoluta frihet en absurditet liksom varje absolut 
frihet. Den kan visserligen vara fri fr\aa{}n mycket, men alltid blott 
fr\aa{}n det, som jag \"ar fri ifr\aa{}n. Befria vi oss fr\aa{}n det heliga 
--, ha vi blivit lagl\"osa och fria fr\aa{}n det heliga, s\aa{} skola 
ocks\aa{} v\aa{}ra ord bli det.

Lika s\aa{} litet, som vi kunna bli l\"osta fr\aa{}n allt tv\aa{}ng i 
v\"arden, lika litet kan v\aa{}ra skrifter bliva det. Men s\aa{} fria, som vi 
sj\"alva \"aro, s\aa{} fri kunna vi g\"ora den.

Den m\aa{}ste s\aa{}ledes bli v\aa{}r egen, ist\"allet f\"or att tjena ett 
sp\"oke.

Man blir icke klar p\aa{} ropet om pressfrihet. Vad man synes kr\"ava \"ar, 
att staten skulle frigiva pressen; men vad man egentligen vill ha, utan att 
sj\"alv veta det, \"ar det, att pressen blir fri fr\aa{}n staten. Det f\"orra 
\"ar en \textit{petition} till staten, det senare ett \textit{uppror} mot 
staten. N\"ar de "{}bedja om r\"att"{}, ja \"aven om de s\"atta ett allvarligt 
krav p\aa{} r\"att till pressfrihet, f\"oruts\"atta de alltid staten som 
\textit{givare}, och kunna blott hoppas p\aa{} en \textit{g\aa{}va}, en 
till\aa{}telse, en beviljning. M\"ojligt, att en stat \"ar s\aa{} vansinnig, 
att den beviljar en s\aa{}dan g\aa{}va; man kan emellertid h\aa{}lla vad om, 
att de, som erh\aa{}llit g\aa{}van, icke skola f\"orst\aa{} att bruka 
densamma, s\aa{} l\"ange de betrakta staten som en sanning: de skola icke 
f\"org\aa{} sig mot denna "{}helighet"{} och skola ropa p\aa{} straffande 
presslagar emot envar, som v\aa{}gar angripa staten.

Med ett ord, pressen blir icke fri fr\aa{}n det, som icke jag \"ar fri 
fr\aa{}n.

Visar jag mig h\"arigenom som en motst\aa{}ndare till tryckfriheten? 
Tv\"artom, jag p\aa{}st\aa{}r blott, att man aldrig skall bekomma den, om man 
blott vill den, pressfriheten, d.v.s. om man blott str\"avar efter en 
oinskr\"ankt till\aa{}telse. Tigg allt fortfarande om denna till\aa{}telse: ni 
skola v\"anta i evighet p\aa{} densamma, ty det finns ingen i v\"arlden, som 
kan giva er densamma. S\aa{} l\"ange som ni genom en till\aa{}telse l\aa{}ta 
"{}ber\"attiga"{} er till bruket av pressen, d.v.s. tryckfrihet, leva ni i 
f\aa{}f\"angt hopp och klagan.

"{}Vansinne! Du, som hyser s\aa{}dana tankar, som st\aa{} i din bok, kan ju 
tyv\"arr sj\"alv blott bringa den till offentligheten genom en lycklig slump 
eller p\aa{} smygv\"agar; men likv\"al vill du ivra emot, att man tr\"anger 
och anropar den egna staten tills den ger denna f\"orv\"agrade 
till\aa{}telse?"{} Men en p\aa{} detta s\"att tilltalad skriftst\"allare 
skulle m\aa{}h\"anda -- ty s\aa{}dana m\"anniskors fr\"ackhet g\aa{}r 
l\aa{}ngt -- svara f\"oljande: "{}\"Overv\"ag noga era ord! Vad tror ni jag 
g\"or f\"or att skaffa tryckfrihet f\"or min bok? Fr\aa{}gar jag om 
till\aa{}telse, eller s\"oker jag icke snarare efter ett gynnsamt tillf\"alle 
(utan att fr\aa{}ga om lagligheten) och griper det i fullst\"andig 
h\"ansynsl\"oshet gent emot staten och dess \"onskningar? Jag -- det 
f\"orskr\"ackliga m\aa{}ste s\"agas! -- jag bedrar staten. Omedvetet g\"ora ni 
detsamma. Ni uppmana staten fr\aa{}n era tribuner, att uppgiva sin helighet 
och oangripbarhet; den m\aa{}ste prisgiva sig \aa{}t angreppen fr\aa{}n den 
skrivande, utan att den d\"arf\"or beh\"over frukta f\"or n\aa{}gon fara. Men 
ni bedraga henne; ty det \"ar ute med hennes existens, s\aa{} snart som hon 
f\"orlorar sin otillg\"anglighet. Er skulle den visserligen kunna giva 
yttrandefrihet, s\aa{} som England gjort; ni \"aro \textit{statstroende} och 
of\"orm\"ogna att skriva mot staten, s\aa{} mycket ni \"an \"aro besk\"aftiga 
med att reformera henne och "{}avhj\"alpa hennes brister"{}. Men, om 
statsfienderna anv\"ande sig av det fria ordet och stormade l\"ost p\aa{} 
kyrka, stat, seder och allt heligt med ovederl\"aggliga sk\"al? Ni skulle 
d\aa{} vara de f\"orsta, som i f\"orskr\"ackt \"angslan ropade septemberlagen 
i liv. F\"or sent \aa{}ngrade ni d\aa{} den dumhet, som f\"orut gjorde er 
s\aa{} fallna f\"or att bed\aa{}ra och \"overtala staten eller 
statsregeringen. -- Men jag bevisar med min handling blott tv\aa{} saker. 
\AA{}ena sidan detta, att tryckfriheten st\"andigt \"ar bunden vid 
"{}gynnsamma tillf\"allen"{} och d\"armed, att den icke kan vara n\aa{}gon 
absolut frihet; men \aa{}andra sidan det, att den, som vill njuta den, 
m\aa{}ste upps\"oka och om m\"ojligt framskapa de gynnsamma tillf\"allena, 
genom att gent emot staten g\"ora sin egen f\"ordel g\"allande och att s\"atta 
sig och sin vilja h\"ogre \"an staten och denna "{}h\"ogre makt"{}. 
Pressfriheten kan aldrig bli genomf\"ord genom staten, utan blott emot staten; 
s\aa{}vida den skall f\"orv\"arkligas, kan den icke bli en f\"oljd av en 
b\"on, utan blott komma som resultat av ett uppror. Varje b\"on och varje 
hemst\"allan om tryckfrihet \"ar redan en uppresning -- medveten eller 
omedveten -- vilket blott den filisteraktiga halvheten icke vill eller kan 
tillst\aa{}, tills den \"and\aa{}, till sin f\"orskr\"ackelse, slutligen blir 
det varse av f\"oljderna. Ty den utbedda pressfriheten har i b\"orjan 
visserligen ett v\"anligt och v\"almenande ansikte, d\aa{} den icke har 
n\aa{}gon som h\"alst avsikt, att n\aa{}gonsin l\aa{}ta pressfr\"ackheten 
uppst\aa{}; tid efter annan blir emellertid dess hj\"arta f\"orh\"ardat och 
den slutsatsen smyger sig in hos henne, att en frihet ju \"and\aa{} icke \"ar 
n\aa{}gon frihet, om den st\aa{}r i statens, sedernas eller lagarnas 
\textit{tj\"anst}. Visserligen \"ar det en frihet fr\aa{}n censurstv\aa{}ng, 
men ingalunda frihet fr\aa{}n lagtv\aa{}ng. En g\aa{}ng skall likv\"al pressen 
gripas av frihetstr\"angtan, st\"andigt bli friare, tills den skrivande 
slutligen s\"ager sig: "{}jag \"ar dock fullst\"andigt fri, f\"orst n\"ar jag 
icke fr\aa{}gar efter n\aa{}gonting; men skrivelsen blir blott fri, n\"ar den 
\"ar min \textit{egen}, d\aa{} den icke blir mig dikterad genom n\aa{}gon makt 
eller auktoritet, genom n\aa{}gon tro eller r\"adsla; pressen skall icke blott 
vara fri -- det \"ar f\"or litet -- den skall vara min: -- 
\textit{pressegenhet} eller \textit{pressegendom}, det \"ar det, jag vill taga 
mig"{}.

"{}\textit{Tryckfrihet} eller pressfrihet \"ar ju blott 
\textit{trycktill\aa{}telse} och staten varken skall eller kan n\aa{}gonsin 
till\aa{}ta mig, att jag s\"ondermaler henne med pressen."{}

"{}L\aa{}t oss slutligen sammanfatta, genom att f\"orb\"attra ovanst\aa{}ende, 
genom ordet tryckfrihet, \"annu vacklande tal, s\aa{} h\"ar: 
\textit{Tryckfrihet}, liberalernas \"oppna fordran, \"ar visserligen m\"ojlig 
i staten, ja, den \"ar blott m\"ojlig i staten, emedan den \"ar en 
\textit{till\aa{}telse}, d\"ar allts\aa{} den till\aa{}tande, staten, icke kan 
undvaras. Men som till\aa{}telse har den sina gr\"anser just vid denna stat, 
vilken dock i rimlighetens namn icke kan till\aa{}ta mer \"an vad som kan 
f\"orlikas med henne och hennes v\"alf\"ard: staten f\"oreskriver 
tryckfriheten denna gr\"ans som \textit{lag} f\"or dess existens och 
utbredning. Att en stat f\"ordrager mer \"an en annan, \"ar blott en 
kvantitativ skillnad, vilken \"and\aa{} ligger de liberala politikerna 
synnerligen om hj\"artat: de vilja t.ex. i Tyskland blott en 
"{}\textit{utvidgad, mera omfattande} till\aa{}telse f\"or det fria ordet"{}. 
Den tryckfrihet, som man s\"oker, \"ar en \textit{folkets} sak, och innan 
folket (staten) har den, f\aa{}r jag icke g\"ora bruk av den. Utifr\aa{}n 
pressegendomens historiska synpunkt f\"orh\aa{}ller det sig annorlunda. M\aa{} 
\"an mitt folk umb\"ara pressfriheten, s\aa{} s\"oker jag \"and\aa{} genom 
list eller makt att f\aa{} tryckt vad jag vill. Trycktill\aa{}telsen skaffar 
jag mig blott fr\aa{}n -- mig och min kraft.

"{}\"Ar pressen \textit{min egen}, s\aa{} beh\"over jag lika lite statens 
till\aa{}telse f\"or att anv\"anda den, som jag s\"oker den f\"or att snyta 
min n\"asa. Pressen \"ar min egendom fr\aa{}n samma \"ogonblick, som ingenting 
f\"or mig g\aa{}r \"over mig. Ty fr\aa{}n detta \"ogonblick upph\"or staten, 
kyrkan, folket, samh\"allet o.dyl., emedan de blott existera tack vare min 
ringaktning f\"or mig sj\"alv, och utslockna tillsammans med f\"orsvinnandet 
av denna ringaktning. De \"ar blott till, emedan de \"aro \textit{\"over} mig, 
\"aro blott \textit{makter} eller \textit{m\"aktiga}. Eller kunna ni t\"anka 
er en stat, vars innev\aa{}nare allesamman struntade i den? Det skulle 
sannerligen vara en likadan dr\"om, en skenexistens, som det "{}eniga 
Tyskland"{}.

"{}Pressen \"ar min egen, s\aa{} snart jag sj\"alv \"ar min egen, \"ar en 
egare: v\"arlden tillh\"or egoisten emedan han icke tillh\"or n\aa{}gon makt i 
v\"arlden."{}

"{}Men min press skulle \"and\aa{} kunna vara mycket ofri, som exempelvis i 
detta \"ogonblick. Men v\"arlden \"ar stor, och man hj\"alper sig ju 
ocks\aa{}, s\aa{} gott det g\aa{}r. Om jag skulle vilja avst\aa{} fr\aa{}n 
\textit{egandet} av min press, s\aa{} kunde jag l\"att uppn\aa{} att 
\"overallt f\aa{} tryckt s\aa{} mycket, som jag kunde producera, men d\aa{} 
jag vill beh\aa{}lla min egendom, s\aa{} m\aa{}ste jag n\"odv\"andigt hugga 
huvudet av min fiende. "{}Skulle du icke mottaga dess till\aa{}telse, om den 
gavs dig?"{} Naturligtvis, med gl\"adje! Ty statens till\aa{}telse vore ett 
bevis p\aa{}, att jag bed\aa{}rat henne och f\"ort henne in p\aa{} 
f\"ord\"arvets v\"ag. Jag fr\aa{}gar icke mycket efter hennes till\aa{}telse, 
men destomera efter hennes d\aa{}rskap och nederlag. Jag s\"oker icke hennes 
till\aa{}telse, f\"or att liksom de politiska liberalerna smickra mig med, att 
vi b\aa{}da, hon och jag, kunna fredligt komma \"overens, ja, att vi kunna 
st\"odja och hj\"alpa varandra, utan jag str\"avar efter den f\"or att 
l\aa{}ta henne f\"orbl\"oda i densamma, p\aa{} det att den till\aa{}tande 
slutligen sj\"alv m\aa{} upph\"ora. Jag handlar som medveten fiende, genom att 
f\"orf\"ordela henne och anv\"anda mig av hennes \textit{oaktsamhet}"{}.

"{}Pressen \"ar \textit{min}, n\"ar jag icke erk\"anner n\aa{}gon annan domare 
\"over dess anv\"andande, \"an mig sj\"alv, d.v.s. n\"ar jag icke l\aa{}ter 
mig best\"ammas i mitt f\"orfattarskap av sedligheten, religionen, av 
respekten f\"or statslagarna o.s.v., utan av mig och min egoism!"{}

Vad ha ni nu att s\"aga honom, som svarar er s\aa{} fr\"ackt? -- Vems \"ar 
pressen, folkets (statens) eller min? Politikerna vilja f\"or sin del 
ingenting annat \"an befria pressen fr\aa{}n makthavarnas personliga eller 
godtyckliga ingripande, utan att t\"anka p\aa{}, att den, f\"or att 
v\"arkligen bli \"oppen f\"or alla, \"aven m\aa{}ste vara fri fr\aa{}n 
lagarna, d.v.s. fr\aa{}n folkviljan (statsviljan). De vilja g\"ora en 
"{}folkets sak"{} av den.

Men har den blivit folkets egendom, \"ar den emellertid \"annu l\aa{}ngt 
ifr\aa{}n min, tv\"artom beh\aa{}ller den f\"or mig, den underordnade, 
karakt\"aren av en \textit{till\aa{}telse}. Folket s\"atter sig till domare 
\"over mina tankar, f\"or vilka jag \"ar skyldig det r\"akenskap. De edsvurna 
ha lika h\aa{}rda hj\"artan och huvud, som de tjurigaste despoter och de 
m\"ast slaviska embetsm\"an, n\"ar deras fixa id\'eer bli angripna.

E. Bauer p\aa{}st\aa{}r i "{}\textit{Liberalen Bestrebungen}"{} (II sid. 91) 
att tryckfrihet \"ar en om\"ojlighet i de absolutistiska och konstitutionella 
staterna, men d\"aremot kan rymmas i den "{}fria staten"{}. "{}H\"ar"{} heter 
det, "{}erk\"anner man, att den enskilde har r\"att att uttala sig, emedan han 
icke l\"angre \"ar enskild, utan medlem av ett v\"arkligt och f\"ornuftigt 
samfund."{} Det \"ar allts\aa{} icke den enskilde utan "{}medlemmen"{} som har 
tryckfrihet. Men om den enskilde, vid behov av tryckfrihet, f\"orst m\aa{}ste 
legitimera sin tro p\aa{} det allm\"anna, folket, har han icke denna frihet 
\textit{genom egen makt}, s\aa{} \"ar den blott en \textit{folkfrihet}, en 
frihet som f\"orl\"anas honom f\"or hans tros, hans medlemskaps skull. 
Tv\"artom, just som enskilda st\aa{}r det envar fritt, att uttala sig. Men han 
har icke r\"atten, denna frihet \"ar icke hans "{}heliga r\"att"{}. Han hat 
blott \textit{makten}; men endast makten g\"or honom till egare. Jag beh\"over 
ingen koncession till tryckfrihet, beh\"over icke folkets till\aa{}telse 
d\"artill, beh\"over icke "{}r\"atten"{} till den och inget 
"{}ber\"attigande"{}. Tryckfriheten, s\aa{}v\"al som varje frihet, m\aa{}ste 
jag taga mig; folket, "{}som den ende domaren"{}, kan icke \textit{giva} mig 
densamma. Det kan finna sig i den frihet, jag tar mig, eller v\"arna sig mot 
den: giva den, sk\"anka den, \"overl\"amna den, det kan det icke. Jag ut\"ovar 
den \textit{trots} folket, rent enskilt, d.v.s. jag tillk\"ampar mig densamma 
fr\aa{}n folket, min -- fiende, och erh\aa{}ller den blott n\"ar jag 
v\"arkligen tillk\"ampar mig densamma, det vill s\"aga, \textit{tar} mig 
densamma. Men jag tar den d\"arf\"or, att den \"ar min egendom.

Tryckfriheten fordras \"aven i den "{}allm\"anna m\"anskliga r\"attens"{} 
namn. Emot detta \"ar denna inv\"andning v\"algrundad.: "{}icke alla 
f\"orst\aa{} att bruka denna r\"att, ty icke varje enskild \"ar v\"arklig 
m\"anniska"{}. Ingen regering har n\aa{}gonsin f\"orv\"agrat r\"atten \aa{}t 
m\"anniskan, som s\aa{}dan; men m\"anniskan skriver icke heller n\aa{}gonting, 
emedan hon \"ar ett sp\"oke. De ha blott st\"andigt f\"orv\"agrat enskilda 
denna r\"att och gav dem annat i st\"allet, t.ex. deras "{}organ"{}. Vill man 
s\aa{}ledes ha den f\"or alla, s\aa{} m\aa{}ste man medgiva att den tillkommer 
den enskilde, tillkommer mig, icke m\"anniskan, eller den enskilde i egenskap 
av m\"anniska. N\aa{}gon annan \"an en m\"anniska (t. eg. ett djur) kan icke 
g\"ora bruk av den. Den franska regeringen t.ex. bestrider icke tryckfriheten 
som m\"anniskor\"att, men den fordrar en borgen f\"or den enskilde, att han 
v\"arkligen \"ar m\"anniska, ty blott \aa{}t m\"anniskan, icke \aa{}t den 
enskilde, utdela de tryckfrihet.

Just under den f\"orev\"andningen, att det icke skulle vara 
\textit{m\"anskligt}, undandrog man mig det, som var mitt. Det m\"anskliga 
l\"amnade man mig oavkortat.

Tryckfriheten kan blott framskapa en \textit{ansvarig} press, den 
\textit{oansvariga} kan endast uppst\aa{} genom pressegendomen.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Alla de som leva religi\"ost, \"aro i sitt umg\"ange framf\"orallt 
underkastade en lag, vars efterlevnad man v\"al understundom syndfullt 
gl\"ommer, men vars absoluta v\"arde man aldrig v\aa{}gar att f\"orneka. Denna 
lag \"ar -- k\"arlekens lag, mot vilken heller icke de \"annu blivit otrogna, 
som synas k\"ampa mot dess princip och hata dess namn; ty \"aven dessa ha 
\"annu k\"arleken kvar, ja, de \"alska varandra och tro, att de \"alska 
"{}m\"anniskan eller m\"anskligheten"{}.

Analysera vi nu inneh\aa{}llet i denna lag, s\aa{} f\aa{} vi som resultat 
ungef\"ar f\"oljande: Varje m\"anniska m\aa{}ste ha ett "{}n\aa{}got"{} som 
g\"or \"over henne. Du b\"or s\"atta tillbaka dina privatintressen om det 
g\"aller andras v\"alf\"ard, f\"aderneslandets, samh\"allets, det allm\"annas 
v\"al, m\"ansklighetens v\"al, den goda saken o.d.! F\"adernesland, 
m\"ansklighet, samh\"alle m\aa{}ste f\"or dig st\aa{} \"over dig, och gent 
emot dem m\aa{}ste dina privatintressen st\aa{} tillbaka: ty du f\aa{}r icke 
vara -- egoist.

K\"arleken \"ar en vidfamnande religi\"os fordran, som icke inskr\"anker sig 
till k\"arleken till Gud och m\"anniskan, utan \"overallt \"ar 
f\"orh\"arskande. Vad vi \"an m\aa{} t\"anka, g\"ora, vilja -- alltid skall 
k\"arleken vara grundvalen. Vi f\aa{} visserligen lov att d\"oma, men blott 
"{}med k\"arlek"{}. Man f\aa{}r visserligen kritisera bibeln och detta 
grundligt \"and\aa{}, men kritikerna m\aa{}ste framf\"orallt \textit{\"alska} 
den och i den se den heliga boken. Betyder det n\aa{}got annat, \"an att han 
icke f\aa{}r kritisera den till d\"ods, att han m\aa{}ste l\aa{}ta den 
best\aa{}, och \"and\aa{} som n\aa{}got heligt oomkullrunkeligt? -- \"Aven i 
v\aa{}r kritik \"over m\"anniskan skall k\"arleken alltid vara grundtonen. 
Visserligen \"aro de domar, som hatet avgiver, icke v\aa{}ra \textit{egna} 
domar, utan domar av det hat som beh\"arskar oss, "{}hatfulla domar"{}. Men 
\"aro de domar, som k\"arleken inger oss, i h\"ogre grad v\aa{}ra 
\textit{egna}? De \"aro domar av den oss beh\"arskande k\"arleken, \"aro 
"{}k\"arleksfulla, undseende"{} domar, \"aro icke v\aa{}ra \textit{egna} och 
d\"arf\"or icke v\"arkliga domar. Den, som brinner av k\"arlek till 
r\"attf\"ardigheten, utropar: fiat justitia, pereat mundus! (r\"attvisan 
m\aa{}ste ha sin g\aa{}ng \"aven om v\"arlden skulle g\aa{} under d\"arvid!). 
Hon kan v\"al t\"anka och reflektera \"over, vad r\"attvisan egentligen \"ar 
eller vari den best\aa{}r, men icke \textit{huruvida} den \"ar 
\textit{n\aa{}gonting}.

Det \"ar alldeles riktigt: "{}Ho der bliver i k\"arlek, han blir i Gud och Gud 
i honom"{}. (1 Joh. 4, 16). Gud blir i honom han kommer icke l\"os fr\aa{}n 
honom, blir icke gudl\"os, och han blir i Gud, kommer icke till sig sj\"alv, 
utan stannar i k\"arlek till Gud och blir icke k\"arleksl\"os.

"{}Gud \"ar k\"arleken! Alla tider och alla sl\"akten ha i dessa ord erk\"ant 
kristendomens medelpunkt"{}. Gud, som \"ar k\"arleken, \"ar en efterh\"angsen 
Gud: han kan icke l\"amna v\"arlden i fred, utan m\aa{}ste g\"ora den 
\textit{salig}. "{}Gud har blivit m\"anniska f\"or att g\"ora m\"anniskorna 
gudomliga."{}\footnote{Athanasius.} Han har sina fingrar med i spelet 
\"overallt och ingenting sker \textit{utan hans vilja}; \"overallt har han 
sina "{}b\"asta avsikter"{}, sina "{}obegripliga r\aa{}dslut och planer"{}. 
F\"ornuftet, vilket han sj\"alv \"ar, skall ocks\aa{} befr\"amjas och 
f\"orv\"arkligas i hela v\"arlden. Hans faderliga omsorger ber\"ovar oss all 
v\aa{}r sj\"alvst\"andighet. Vi kunna icke g\"ora n\aa{}got klokt, utan att 
det heter: det har Gud gjort! Och vi kunna icke r\aa{}ka ut f\"or n\aa{}gon 
olycka, utan att h\"ora: Gud har s\aa{} velat! Vi ha ingenting utan det \"ar 
av gudi: han har "{}givit"{} oss allt. Men p\aa{} samma s\"att f\"orh\aa{}ller 
det sig med m\"anniskan. Den f\"orre vill \textit{partout} g\"ora v\"arlden 
\textit{salig}, m\"anniskan vill g\"ora den \textit{lycklig}, vill g\"ora alla 
m\"anniskor lyckliga. D\"arf\"or vill varje "{}m\"anniska"{} hos alla v\"acka 
till liv det f\"ornuft, som hon sj\"alv f\"ormenar sig besitta: alla skola bli 
f\"ornuftiga. Gud pl\aa{}gar sig med dj\"avulen och filosofen med of\"ornuftet 
och det tillf\"alliga. Gud l\aa{}ter ingenting g\aa{} \textit{sin egen} v\"ag 
och m\"anniskan vill p\aa{} samma s\"att blott l\aa{}ta oss f\"ora en 
m\"ansklig vandel.

Men den, som \"ar full av helig (religi\"os, sedlig, human) k\"arlek, hon 
\"alskar blott sp\"oket, den "{}sanna m\"anniskan"{} och f\"orf\"oljer den 
enskilde, den v\"arkliga m\"anniskan, under flegmatiskt f\"oregivande av 
r\"attm\"atigt ingripande mot "{}om\"anniskan"{}. Hon finner det ber\"omv\"art 
och n\"odv\"andigt, att med st\"orsta sk\"arpa upptr\"ada utan f\"orbarmande 
med den enskilde; ty k\"arleken till sp\"oket, eller det allm\"anna, bjuder 
henne att hata det icke sp\"okaktiga, d.v.s. egoisten eller den enskilde. Det 
\"ar k\"arnan hos den ber\"omda k\"arleksf\"oreteelse, som man kallar 
"{}r\"attf\"ardighet"{}.

Den kriminellt anklagade kan icke v\"anta skonsamhet och ingen skyler \"over 
hans olyckliga nakenhet. Utan k\"ansla river den str\"ange domaren de sista 
urs\"aktens paltor fr\aa{}n kroppen p\aa{} den stackars anklagade; utan 
medlidande sl\"apar f\aa{}ngknekten honom till hans trista boning och utan 
f\"orsonlighet st\"oter han ut den br\"annm\"arkte, efter den utlupna 
strafftiden, ut bland sina goda, loyala, kristliga medbr\"oders f\"oraktliga 
anspelningar. Ja, utan n\aa{}d blir en d\"odsd\"omd f\"orbrytare f\"ord till 
stupstocken och inf\"or den jublande m\"angdens \"ogon firar den f\"orsonade 
moralen sin upph\"ojda -- h\"amnd. Blott en av dem kan leva -- antingen 
moralen eller f\"orbrytaren. D\"ar, varest f\"orbrytaren lever ostraffad, 
d\"ar har moralen g\aa{}tt under, och d\"ar denna h\"arskar, m\aa{}ste den 
f\"orre falla. Deras fiendskap \"ar of\"orsonlig.

Och detta \"ar just den kristna tids\aa{}ldern, \textit{barmh\"artighetens} 
och \textit{k\"arlekens} tid, omsorgen f\"or att l\aa{}ta m\"anniskan 
erh\aa{}lla vad henne tillkommer, ja, bringa henne dith\"an, att hon fyller 
sitt m\"anskliga (gudomliga) kall. Man har allts\aa{} uppst\"allt regler f\"or 
umg\"anget: det och det \"ar m\"anniskans v\"asen och f\"oljaktligen hennes 
kall, till vilket antingen Gud kallat henne eller (enligt v\aa{}ra dagars 
begrepp) hennes m\"anskliga v\"asen (arten). D\"arav omv\"andelseivern. Att 
kommunisterna och de humana v\"anta mera av m\"anniskan \"an de kristna, 
avl\"agsnar dem icke fr\aa{}n denna st\aa{}ndpunkt. M\"anniskan skall 
uppn\aa{} det m\"anskliga! Om det var nog f\"or den fromme, att han blev 
delaktig av det gudomliga, s\aa{} fordrar den humane, att han oavkortat 
uppn\aa{}r det m\"anskliga. B\aa{}da v\"anda sig mot egoismen. Helt naturligt, 
ty det egoistiska kan icke sk\"ankas eller beviljas n\aa{}gon; man m\aa{}ste 
sj\"alv f\"orskaffa sig det.

Det hittillsvarande umg\"anget har vilat p\aa{} k\"arleken, det 
\textit{h\"ansynsfulla} upptr\"adandet, v\"arkandet f\"or varandra. Liksom man 
var skyldig sig sj\"alv, att g\"ora sig salig, eller i sig upptaga saligheten, 
det h\"ogsta v\"asendet och g\"ora det till en \textit{verit\'e} (en sanning 
och v\"arklighet) s\aa{} var man skyldig \textit{andra}, att hj\"alpa dem med 
att realisera sitt v\"asen och sitt kall: i b\aa{}da fallen var man skyldig 
m\"ansklighetens v\"asen, att bidraga till sitt f\"orv\"arkligande.

Men man \"ar varken skyldig sig sj\"alv, att g\"ora n\aa{}got av sig, eller 
skyldig andra, att g\"ora n\aa{}got av dem: ty man \"ar icke skyldig sitt 
eller andras v\"asen n\aa{}gonting. Det p\aa{} v\"asendena byggda umg\"anget 
\"ar ett umg\"ange med sp\"oken, icke med v\"arkliga. Umg\aa{}s jag med det 
h\"ogsta v\"asendet, s\aa{} umg\aa{}s jag icke med mig, och umg\aa{}s jag med 
m\"anniskans v\"asen, s\aa{} umg\aa{}s jag icke med m\"anniskorna.

K\"arleken till den naturliga m\"anniskan blev genom bildningen ett bud. Men 
som bud eller befallning tillh\"or den m\"anniskan allts\aa{} icke mig. 
K\"arleken \"ar mitt v\"asen, av vilket man g\"or mycket v\"asen, men icke min 
egendom. M\"anniskan, d.v.s. m\"anskligheten, st\"aller detta krav p\aa{} mig: 
k\"arleken \textit{fordras}, \"ar min \textit{plikt}. I st\"allet f\"or att 
vara invunnen \textit{f\"or mig}, s\aa{} har den invunnits \aa{}t det 
allm\"anna, \aa{}t m\"anniskan, som dess egendom och egenhet: det \"ar riktigt 
att m\"anniskorna, d.v.s. envar m\"anniska, \"alskar: "{}k\"arleken \"ar 
m\"anniskans plikt och kallelse"{} o.s.v.

F\"oljaktligen m\aa{}ste jag \aa{}tervinna k\"arleken f\"or \textit{mig} och 
vrida den ur "{}m\"anniskans"{} makt.

Det som ursprungligen var \textit{mitt}, fast \textit{tillf\"alligt}, 
instinktm\"assigt det blev mig f\"orl\"anat som m\"anniskans egendom; jag blev 
vasall, genom att jag \"alskade, blev m\"ansklighetens l\"ontagare, blott ett 
exemplar av sl\"aktet, och jag handlade k\"arleksfullt icke som \textit{jag}, 
utan som \textit{m\"anniska}, som m\"anniskoexemplar, d.v.s. som m\"ansklig. 
Hela kulturens karakt\"ar \"ar \textit{l\"ansv\"asende}, i det att egendomen 
\"ar m\"anniskans eller m\"ansklighetens, icke \textit{min}. Det har grundats 
en oerh\"ord l\"ansstat, d\"ar den enskilde ber\"ovats allt, d\"ar 
"{}m\"anniskan"{} \"overl\aa{}tits allt. Den enskilde m\aa{}ste slutligen 
"{}helt igenom"{} framst\aa{} som syndare.

B\"or jag d\aa{} icke taga levande del i den andras liv, b\"or icke 
\textit{hans} gl\"adje och \textit{hans} v\"al ligga mig om hj\"artat, skall 
icke den njutning, jag bereder honom, f\"or mig vara mer \"an andra egna 
njutningar? Tv\"artom, jag kan med gl\"adje offra honom otaliga njutningar, 
o\"andligt mycket kan jag f\"orsaka f\"or att h\"oja \textit{hans} gl\"adje, 
och vad som n\"ast honom, skulle vara mig det dyrbaraste, mitt liv, min 
v\"alf\"ard, min frihet, det kan jag med gl\"adje offra f\"or honom. Det \"ar 
ju min lycka och min gl\"adje att vederkvicka mig i hans gl\"adje, hans lycka. 
Men mig, mig \textit{sj\"alv}, offrar jag icke \aa{}t honom utan blir egoist 
och -- njuter honom. N\"ar jag offrar honom allt, som jag eljes skulle 
beh\aa{}llit, om jag icke \"alskat honom, s\aa{} \"ar detta mycket enkelt och 
till och med mycket vanligare \"an vad det f\"orefaller. Men det bevisar 
ingenting annat, \"an att det finns en lidelse hos mig, som \"ar m\"aktigare 
\"an alla de andra. Att f\"or denna lidelse offra alla andra, det l\"ar 
ocks\aa{} kristendomen. Men om jag f\"or en lidelse offrar andra, s\aa{} 
offrar jag icke d\"arf\"or mig \textit{sj\"alv}, och offrar intet av det, 
varigenom jag i v\"arkligheten \"ar mig sj\"alv, icke mitt egentliga v\"arde, 
min \textit{egenhet}. D\"ar detta sorgliga fall intr\"affar, ser det icke 
b\"attre ut med k\"arleken, \"an med vilken som h\"alst annan lidelse, som jag 
lyder i blindo. Den \"aregirige, den som ryckes bort av girighet efter \"ara, 
och f\"orblir d\"ov mot varje sanning, som i lugnare \"ogonblick tr\"anger sig 
fram hos honom, har l\aa{}tit denna lidelse v\"aga till en h\"arskarinna, han 
har f\"orlorat varje f\"orm\aa{}ga att \textit{uppl\"osa} henne, och kan 
d\"arf\"or icke l\"osg\"ora sig fr\aa{}n henne: han \"ar besatt.

Jag \"alskar ocks\aa{} m\"anniskorna, icke blott enskilda, utan alla. Men jag 
\"alskar dem med egoismens medvetande; jag \"alskar dem emedan k\"arleken 
g\"or \textit{mig} lycklig; jag \"alskar d\"arf\"or, att det \"ar naturligt 
f\"or mig att \"alska, \"alskar emedan det behagar mig. Jag k\"anner inget 
"{}k\"arlekens bud"{}. Jag har medk\"ansla med varje levande v\"asen, och 
deras kval kv\"aljer mig, deras vederkvickelse vederkvicker ocks\aa{} mig: 
d\"oda kan jag dem, martera dem kan jag icke. D\"aremot \"ar den h\"ogsinnade, 
dygdige filister-furst Rudolv i "{}Paris Mysterier"{} ocks\aa{} deras 
marterare, emedan de onda "{}f\"ort\"ornade"{} honom. Den f\"orra medk\"anslan 
bevisar blott, att den k\"annandes k\"ansla ocks\aa{} \"ar min k\"ansla, \"ar 
min egendom, varemot den "{}r\"attsliges"{} obarmh\"artiga f\"orfarande (t.ex 
mot Notarie Ferrand) liknar den r\"ovares k\"anslol\"oshet, vilken efter 
m\aa{}ttet av sitt s\"angst\"alle str\"ackte eller avskar de f\aa{}ngnas ben: 
Rudolfs b\"addst\"alle, efter vilket han sk\"ar till m\"anniskorna \"ar det 
"{}godas"{} begrepp. K\"anslan f\"or r\"att, dygd o.s.v. g\"or 
h\aa{}rdhj\"artad och intolerant. Rudolf k\"ande icke som notarien, utan 
omv\"ant, han k\"ande, att "{}de onda vederfors r\"attvisa"{}; det \"ar ingen 
medk\"ansla.

Ni \"alska m\"anniskan, d\"arf\"or pina ni den enskilda m\"anniskan, egoisten. 
Er m\"anniskok\"arlek \"ar m\"anniskopineri.

Ser jag den \"alskade lida, s\aa{} lider jag med, och jag f\aa{}r ingen ro, 
f\"orr \"an jag f\"ors\"okt g\"ora allt f\"or att tr\"osta och uppmuntra 
honom; ser jag honom glad s\aa{} blir ocks\aa{} jag glad \"over hans gl\"adje. 
D\"arav f\"oljer dock icke, att samma saker som hos honom framkallar gl\"adje 
och sm\"arta \aa{}stadkommer samma v\"arkan hos mig, vilket redan visas av den 
kroppsliga sm\"artan, vilken jag icke k\"anner p\aa{} samma s\"att som han: 
honom g\"or tanden ont, mig d\"aremot g\"or hans sm\"arta ont.

Men emedan jag icke kan t\aa{}la de bekymmersfulla f\aa{}rorna p\aa{} den 
\"alskades panna, s\aa{} kysser jag bort dem: allts\aa{} f\"or min skull. 
\"Alskade jag icke denna m\"anniska, s\aa{} skulle han st\"andigt f\aa{} 
l\"agga pannan i f\aa{}ror; de skulle icke bekymra mig. Jag jagar blott bort 
\textit{mina} bekymmer.

Hur kan nu n\aa{}gon eller n\aa{}got, den eller det, som jag icke \"alskar, ha 
n\aa{}gon \textit{r\"att} till, att bli \"alskad av mig? \"Ar min k\"arlek det 
fr\"amsta, eller \"ar dess r\"att det fr\"amsta? F\"or\"aldrar, sl\"aktingar, 
f\"adernesland, folk, f\"adernestad o.s.v., slutligen medm\"anniskorna 
\"overhuvudtaget ("{}br\"odrar, broderskap"{}) p\aa{}st\aa{} sig ha r\"att 
till min k\"arlek och taga den utan vidare i anspr\aa{}k. De betrakta det som 
\textit{sin egendom} och mig som r\"ovare, om jag icke respekterar den, en 
r\"ovare som undandrager dem det som \"ar deras och tillkommer dem. Jag 
\textit{skall} \"alska. \"Ar k\"arleken bud och lag, s\aa{} m\aa{}ste jag bli 
uppfostrad och utbildad till den och bli bestraffad om jag f\"org\aa{}r mig 
mot densamma. Man skall d\"arf\"or ut\"ova det starkaste m\"ojliga 
"{}moraliska inflytande"{} p\aa{} mig f\"or att f\aa{} mig till att \"alska. 
Och alldeles s\"akert kan man uppreta och f\"orf\"ora till k\"arlek liksom 
till alla andra lidelser, exempelvis liksom till hat. Hatet fortplantar sig 
genom hela sl\"aktled, blott d\"arf\"or att det ena h\"or till Guelferna, det 
andra till Ghibellinerna.

Men k\"arleken \"ar inget bud, utan \textit{min egendom}, liksom varje min 
k\"ansla. \textit{F\"orv\"arva}, d.v.s. k\"op min egendom, s\aa{} skola ni bli 
delaktiga av den. En kyrka, ett folk, ett fosterland, en familj o.s.v., som 
icke f\"orst\aa{}r sig p\aa{} att f\"orv\"arva min k\"arlek, beh\"over jag 
icke \"alska och jag s\"atter priset p\aa{} min k\"arlek alldeles efter behag.

Den egennyttiga k\"arleken \"ar vitt skild fr\aa{}n den mystiska eller 
romantiska. Man kan \"alska allt m\"ojligt, icke blott m\"anniskor, utan 
\"overhuvudtaget ett "{}f\"orem\aa{}l"{} (s\aa{}som vin, sitt f\"adernesland 
o.s.v.). Blind och d\aa{}raktig blir k\"arleken d\"arigenom att ett 
"{}\textit{M\aa{}ste}"{} undandrar den min makt (bed\aa{}relse), romantisk 
d\"arigenom att ett "{}\textit{skall}"{} intr\"ader i den, d.v.s. att 
"{}f\"orem\aa{}let"{} blir mig heligt, eller att jag blir bunden till det 
genom plikt, samvete, ed o.s.v. D\aa{} \"ar f\"orem\aa{}let icke l\"angre till 
f\"or mig, utan jag \"ar till f\"or det.

S\aa{}som min k\"ansla \"ar k\"arleken icke en besatthet (som s\aa{}dan 
beh\aa{}ller jag den tv\"artom i besittning som egendom), utan genom 
f\"orem\aa{}lets fr\"ammade karakt\"ar. Den religi\"osa k\"arleken best\aa{}r 
n\"amligen i budet, att i den \"alskade \"alska en "{}helig"{} eller h\"angiva 
sig \aa{}t en helig; f\"or den oegennyttiga k\"arleken gives det 
\textit{absolut \"alskv\"arda} f\"orem\aa{}l, f\"or vilka mitt hj\"arta skall 
sl\aa{}, t.ex. medm\"anniskorna, makan, sl\"aktingarna o.s.v. Den heliga 
k\"arleken \"alskar det heliga hos den \"alskade, och bem\"odar sig d\"arf\"or 
ocks\aa{}, att st\"andigt g\"ora en helig (t.ex. en "{}m\"anniska"{}) av den 
\"alskade.

Den \"alskade \"ar ett f\"orem\aa{}l, som \textit{skall} \"alskas av mig. Han 
\"ar icke f\"orem\aa{}l f\"or min k\"arlek, d\"arf\"or eller d\"arigenom att 
jag \"alskar honom, utan \"ar f\"orem\aa{}l f\"or k\"arleken i och f\"or sig. 
Det \"ar icke jag, som g\"or honom till ett f\"orem\aa{}l f\"or k\"arlek, utan 
han \"ar ett s\aa{}dant p\aa{} f\"orhand; ty att han blivit n\aa{}got genom 
mitt val, som make, brudgum o.d. g\"or ingenting till saken, d\aa{} han 
ocks\aa{}, som en g\aa{}ng utvald, har erh\aa{}llit en egen "{}r\"att till min 
k\"arlek"{}, och jag blivit f\"orpliktad att evigt \"alska honom, d\"arf\"or 
att han \"ar en d\"artill utvald. Han \"ar allts\aa{} icke ett f\"orem\aa{}l 
f\"or \textit{min} k\"arlek, utan f\"or k\"arleken \"overhuvudtaget: ett 
f\"orem\aa{}l som \textit{skall} \"alskas. K\"arleken tillkommer honom, 
tillh\"or honom, den \"ar hans \textit{r\"att}, men jag \"ar 
\textit{f\"orpliktad}, att \"alska honom. Min k\"arlek d.v.s. k\"arleken, som 
jag betalar honom, \"ar i v\"arkligheten \textit{hans} k\"arlek, vilken han 
blott indriver hos mig som en fordran.

Varje k\"arlek, vid vilken blott det allra minsta fl\"ack av f\"orpliktelse 
h\"aftar, \"ar oegennyttig k\"arlek, och s\aa{} l\aa{}ngt denna fl\"ack 
r\"acker \"ar den besatthet. Den som tror sig vara \textit{skyldig} 
f\"orem\aa{}let f\"or sin k\"arlek n\aa{}got, han \"alskar romantiskt eller 
religi\"ost.

Familjek\"arlek, som den vanligen uppfattas, som "{}pietet"{}, \"ar en 
religi\"os k\"arlek, likaledes fosterlandsk\"arleken, predikad som patriotism. 
All v\aa{}r romantiska k\"arlek \"ar av samma beskaffenhet: \"overallt 
hyckleri, eller snarare en "{}oegennyttig k\"arleks"{} sj\"alvbedr\"ageri, ett 
intr\"asse f\"or f\"orem\aa{}len, f\"or f\"orem\aa{}lens skull, icke f\"or min 
skull, l\aa{}ngt mindre f\"or min skull allena.

Den religi\"osa eller romantiska k\"arleken skiljer sig visserligen fr\aa{}n 
den sinnliga k\"arleken genom f\"orem\aa{}lens olikhet, men icke genom 
f\"orh\aa{}llandet och beroendet av dem. I senare avseendet \"aro b\aa{}da 
besatthet; men i f\"orra avseendet \"ar det ena f\"orem\aa{}let profant, det 
andra heligt. F\"orem\aa{}lens herrav\"alde \"over mig \"ar detsamma i 
b\aa{}da fallen, blott det, att f\"orem\aa{}let den ena g\aa{}ngen \"ar 
sinnligt, den andra g\aa{}ngen andligt (ett sp\"oke). Min k\"arlek \"ar 
f\"orst d\aa{} min egen, n\"ar den helt och h\aa{}llet \"ar ett egennyttigt 
och egoistiskt intr\"asse, och f\"orem\aa{}let f\"or min k\"arlek d\"arigenom 
v\"arkligen \"ar mitt f\"orem\aa{}l eller min egendom. Min egendom \"ar jag 
ingenting skyldig, jag har ingen plikt mot detsamma, lika lite, som jag kan ha 
n\aa{}gon plikt gent emot mitt \"oga; skyddar jag det likv\"al med st\"orsta 
omsorg, s\aa{} sker det blott f\"or min skull.

I antiken saknade man lika lite k\"arlek, som i den kristna tiden; 
k\"arleksguden \"ar \"aldre \"an k\"arlekens Gud. Men den mystiska besattheten 
tillh\"or de nya.

Besattheten hos k\"arleken ligger i f\"orem\aa{}lets otillg\"angligt f\"or 
mig, eller i min vanmakt gent emot dess \"overmakt och otillg\"anglighet. 
F\"or egoisten \"ar intet s\aa{} h\"ogt, att han \"odmjukar sig inf\"or det, 
icke s\aa{} sj\"alvst\"andigt, att han blott lever det till behag, intet 
s\aa{} heligt, att han offrar sig f\"or det. Egoistens k\"arlek framspringer 
av hans egennytta, flyter i egennyttans flodb\"add och utmynnar \aa{}ter i 
egennyttan.

Om detta kan kallas f\"or k\"arlek? Vet ni ett annat ord d\"arf\"or, s\aa{} 
v\"alj det; s\aa{} m\aa{} k\"arlekens s\"ota ord vissna bort med den 
bortd\"oende v\"arlden. F\"or min del k\"anner jag intet l\"ampligare i 
v\aa{}rt \textit{kristliga} spr\aa{}k och stannar d\"arf\"or vid det gamla 
ljudet och "{}\"alskar"{} mitt f\"orem\aa{}l, min -- egendom.

Jag hyser k\"arleken blott som en av mina k\"anslor, men jag f\"orsm\aa{}r 
den, som en makt \"over mig, som en gudomlig makt (Feuerbach), som en lidelse, 
vilken jag icke skall undandraga mig, som en religi\"os och sedlig plikt. Som 
min k\"ansla \"ar den \textit{min}; som grundsats, \aa{}t vilken jag 
"{}f\"orsv\"ar"{} och viger min sj\"al, \"ar den h\"arskare och 
\textit{gudomlig}, liksom hatet som grundsats \"ar \textit{dj\"avligt}: det 
ena icke b\"attre \"an det andra. Den egoistiska k\"arleken, d.v.s. min 
k\"arlek, \"ar varken gudomlig eller dj\"avlig, varken helig eller ohelig.

"{}En k\"arlek, som \"ar begr\"ansad genom tron, \"ar en osann k\"arlek. Den 
enda begr\"ansning av k\"arleken, som icke strider mot k\"arlekens v\"asen, 
\"ar sj\"alvbegr\"ansningen genom f\"ornuftet, genom intelligensen. K\"arlek, 
som f\"orsm\aa{}r intelligensens str\"anghet och lag, \"ar teoretiskt en 
falsk, praktiskt en f\"ord\"arvlig k\"arlek."{}\footnote{Feuerbach, Wesen d. 
Chr. 394.} K\"arleken \"ar allts\aa{} \textit{f\"ornuftig} enligt sitt 
v\"asen! S\aa{} t\"anker Feuerbach, men den troende d\"aremot, t\"anker: 
k\"arleken \"ar enligt sitt v\"asende \textit{troende}. Den f\"orre ivrar mot 
den \textit{of\"ornuftiga}, de senare mot den \textit{icke-troende} 
k\"arleken. B\aa{}da kunna de allra h\"ogst g\"alla f\"or ett 
\textit{splendidum vitium}. L\aa{}ta de icke b\aa{}da k\"arleken best\aa{}, 
\"aven i form av of\"ornuft och otro? De v\aa{}ga icke s\"aga: of\"ornuftig 
eller icke-troende k\"arlek \"ar vansinne, \"ar icke k\"arlek, lika litet som 
de v\aa{}ga s\"aga: of\"ornuftiga t\aa{}rar \"aro icke t\aa{}rar. Men om 
\"aven den of\"ornuftiga k\"arleken m\aa{}ste g\"alla f\"or k\"arlek, och den 
likaledes m\aa{}ste anses ov\"ardig f\"or m\"anniskan, s\aa{} m\aa{}ste man 
n\"odv\"andigt h\"arur draga denna slutsats: det h\"ogsta \"ar icke 
k\"arleken, utan f\"ornuft eller tro; \"aven den of\"ornuftige och den 
vantrogne kan \"alska; men k\"arleken har blott v\"arde, n\"ar den \"ar 
f\"ornuftig eller troende. Det \"ar ett bl\"andv\"ark n\"ar Feuerbach kallar 
k\"arlekens f\"ornuftighet dess "{}sj\"alvbegr\"ansning"{}. Of\"ornuftig 
k\"arlek \"ar varken "{}falsk"{} eller f\"ord\"arvlig: den g\"or sin tj\"anst 
som k\"arlek.

Emot v\"arlden, isynnerhet emot m\"anniskorna, skall jag hysa en best\"amd 
k\"ansla och st\"andigt komma dem till m\"otes med k\"arlek. Helt visst 
uppenbarar sig h\"ari l\aa{}ngt mera godtycke och sj\"alvbest\"ammelse, \"an 
n\"ar jag l\aa{}ter bestorma mig av alla m\"ojliga k\"anslor ute i v\"arlden 
och blir utsatt f\"or de m\"ast f\"orvirrade och tillf\"alliga intryck. Jag 
g\aa{}r snarare till v\"arlden med en f\"orutfattad k\"ansla, liksom med en 
f\"ordom eller en f\"orutfattad mening. Jag har p\aa{} f\"orhand f\"orskrivit 
mig mitt upptr\"adande gentemot den, och k\"anner och t\"anker om den, trots 
alla dess anf\"aktelser, blott s\aa{} som jag en g\aa{}ng beslutat mig att 
k\"anna. Emot v\"arldens herrad\"ome skyddar jag mig genom k\"arlekens 
princip; ty vad som \"an m\aa{} komma, s\aa{} -- \"alskar jag. Det fula g\"or 
exempelvis ett vederv\"ardigt intryck p\aa{} mig, men besluten att \"alska, 
bek\"ampar jag detta intryck liksom varje annan antipati.

Men den k\"ansla till vilken jag p\aa{} f\"orhand determinerat och -- d\"omt 
mig, \"ar en \textit{bornerad} k\"ansla, emedan den \"ar predestinerad, och 
jag icke sj\"alv f\"orm\aa{}r slita mig l\"os ifr\aa{}n den. Eftersom den \"ar 
f\"orutfattad, \"ar den en \textit{f\"ordom}. Det \"ar icke l\"angre jag, som 
framtr\"ader till v\"arlden, men desto orubbligare beh\"arskas jag av 
\textit{k\"arlekens} ande. Jag har \"overvunnit v\"arlden f\"or att bli slav 
under denna ande.

Sade jag f\"orr: jag \"alskar v\"arlden, s\aa{} tillfogar jag nu: jag \"alskar 
henne icke, ty jag f\"ornekar henne, liksom jag f\"ornekar mig: jag uppl\"oser 
henne. Jag inskr\"anker mig icke till en best\"amd k\"ansla f\"or 
m\"anniskorna, utan ger fritt spelrum \aa{}t alla de k\"anslor, som jag 
f\"orm\aa{}r hysa. Varf\"or skulle jag icke v\aa{}ga s\"aga detta rent ut? Ja, 
jag \textit{anv\"ander} v\"arlden och m\"anniskorna! D\"arigenom kan jag 
h\aa{}lla mig tillg\"anglig f\"or alla intryck, utan att l\aa{}ta mig ryckas 
bort av n\aa{}got. Jag kan \"alska, \"alska med hela min sj\"al och l\aa{}ta 
en f\"ort\"arande lidelses gl\"od brinna i mitt hj\"arta, utan att taga den 
\"alskade som n\aa{}got annat \"an som n\"aring f\"or min lidelse, med vilken 
den st\"andigt p\aa{} nytt f\"orfriskar sig. All min omsorg om honom g\"aller 
blott \textit{f\"orem\aa{}let f\"or min k\"arlek}, blott honom, som min 
k\"arlek \textit{brukar}, blott honom, den "{}varmt \"alskade"{}. Hur 
likgiltig skulle han icke vara mig utan denna -- min k\"arlek! Jag blott 
n\"arer min k\"arlek med honom, blott d\"artill \textit{brukar} jag honom: jag 
\textit{njuter} honom.

L\aa{}t oss taga ett annat n\"arliggande exempel. Jag ser hur m\"anniskorna 
\"angslas i m\"ork \"overtro p\aa{} en skara sp\"oken. L\aa{}ter jag v\"al 
efter m\aa{}ttet av mina krafter dagsljuset falla \"over de nattliga 
sp\"okena, d\"arf\"or att min k\"arlek till er s\aa{} best\"ammer mig? Skriver 
jag av k\"arlek till m\"anniskorna? Nej, jag skriver, emedan jag vill skaffa 
mina tankar plats i v\"arlden, och om jag \"an f\"oruts\aa{}ge, att dessa 
tankar brakte er oro och ofrid, s\aa{}ge jag ocks\aa{} blodiga krig och 
m\aa{}nga generationers underg\aa{}ng som resultat av denna s\aa{}dd av tankar 
-- s\aa{} kastade jag \"and\aa{} ut dem. G\"or med dem vad ni kunna och vilja, 
det \"ar er sak, och det bekymrar icke mig. Ni skola m\aa{}h\"anda blott 
f\aa{} bekymmer, kamp och d\"od av dem, blott f\aa{} skola f\aa{} gl\"adje av 
dem. Om edert v\"al l\aa{}g mig om hj\"artat, s\aa{} handlade jag som kyrkan, 
n\"ar den tog bibeln fr\aa{}n lekmannen, eller som den kristna regeringen, som 
gjorde det till en helig plikt f\"or sig, att "{}bevara den gemene mannen 
fr\aa{}n d\aa{}liga b\"ocker"{}.

Men det \"ar icke f\"or er skull, icke ens f\"or sanningens skull, som jag 
uttalar mina tankar. Nej --

\begin{quotation}

\noindent{}Ich singe, wie der Vogel singt,\\
 Der in den Zweigen, wohnet:\\
 Das Lied, das ans der Kehle dringt,\\
 Ist Lohn, der reichlich lohnet.\end{quotation}

Jag sjunger emedan -- jag \"ar s\aa{}ngare. Er \textit{brukar} jag 
emedan jag beh\"over \"oron.

Var \"an v\"arlden kommer mig i v\"agen -- och den kommer mig \"overallt i 
v\"agen -- f\"ort\"ar jag den, f\"or att stilla min egoisms hunger. Du \"ar 
ingenting annat f\"or mig \"an min f\"oda, liksom jag blir upp\"aten och 
f\"orbrukad av dig. Vi ha blott ett f\"orh\aa{}llande till varandra: 
\textit{brukbarheten}, anv\"andbarhetens, nyttans f\"orh\aa{}llande. Vi \"aro 
icke skyldiga \textit{varandra} n\aa{}got, ty vad jag synes vara skyldig dig, 
det \"ar jag p\aa{} det h\"ogsta skyldig mig. Visar jag dig en munter min, 
f\"or att likaledes uppmuntra dig, s\aa{} \"ar jag angel\"agen om din 
munterhet, och min min tjenar min \"onskan; tusende andra, som jag icke avser 
att uppmuntra; visar jag den icke.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Till den k\"arlek, som grundar sig p\aa{} "{}m\"anniskans v\"asen"{}, eller 
under den kyrkliga och sedliga perioden vilar p\aa{} oss som ett "{}bud"{}, 
till den m\aa{}ste man bli uppfostrad. P\aa{} vilket s\"att det moraliska 
inflytandet, huvudingrediensen i v\aa{}r uppfostran, f\"ors\"oker ordna 
m\"anniskans umg\"ange, skall h\"ar bli granskat med egoistiska \"ogon -- 
\aa{}tminstone i ett fall.

De, som uppfostra oss, l\"agga sig vinn om, att tidigt v\"anja oss av med att 
ljuga, och inpr\"agla den grundsats, att man alltid skall s\"aga sanning. Lade 
man egennyttan till grund f\"or denna regel, s\aa{} skulle envar l\"att 
f\"orst\aa{}, hur den, som hos andra ville v\"acka f\"ortroende till sig, 
om\"ojliggjorde detta med att ljuga och hur riktig den satsen skulle visa sig: 
"{}Den som en g\aa{}ng ljugit, den tror man icke mera, om han ocks\aa{} talar 
sanning."{} Men samtidigt skulle man ocks\aa{} m\"arka, hur man blott g\aa{}r 
dem till m\"otes med sanningen, som man ger kompetens att h\"ora sanningen. Om 
en f\"orkl\"add spion genomstr\"ovar det fientliga l\"agret och blir 
tillfr\aa{}gad vem han \"ar, s\aa{} \"aro de fr\aa{}gande visserligen 
befogade, att g\"ora sig underr\"attade om namnet, men den f\"orkl\"adda giver 
dem icke r\"att, att h\"ora sanningen av honom; han s\"ager dem vad han vill, 
blott icke det riktiga. Och dock s\"ager moralen: "{}Du skall icke ljuga!"{} 
Enligt moralen \"aro fr\aa{}garna ber\"attigade att v\"anta sanningen: men av 
mig \"aro de icke ber\"attigade d\"artill, och jag erk\"anner blott den 
r\"atten, som jag utdelar. Polisen tr\"anger in i en revolution\"ar 
f\"orsamling och fr\aa{}gar efter namnet p\aa{} talaren. Alla veta att polisen 
har r\"att d\"artill, men fr\aa{}n \textit{revolution\"arerna} har den det 
icke, ty de \"aro deras fiender: man s\"ager ett falskt namn och -- ljuger. 
Polisen handlar h\"aller icke s\aa{} d\aa{}raktigt, att den r\"aknar p\aa{} 
sina fienders sanningsk\"arlek, tv\"artom misstro de dem, och 
"{}rekogniserar"{} den ifr\aa{}gavarande individen om den kan det. Ja staten 
upptr\"ader \"overallt misstroget emot individerna, emedan den igenk\"anner 
sin naturlige fiende i deras egoism. Den fordrar alltid "{}legitimation"{}, 
och den, som icke kan legitimera sig, faller offer f\"or dess efterforskande 
inkvisition. Staten tror icke den enskilde, och st\"aller sig d\"arf\"or 
sj\"alv med honom p\aa{} \textit{l\"ognens} grundval. Den tror mig endast, 
n\"ar den \"overtygat sig om sanningen av min utsago, f\"or vilket ofta inget 
annat medel blir den \"ovrigt \"an eden. Hur tydligt bevisar icke detta, att 
staten icke r\"aknar p\aa{}, v\aa{}r sanningsk\"arlek och trov\"ardighet utan 
p\aa{} v\aa{}rt \textit{intresse}, v\aa{}r egennytta: den f\"orlitar sig 
p\aa{} att vi icke vilja bringa v\aa{}r sj\"al till helvete genom en mened.

L\aa{}t oss exempelvis t\"anka p\aa{} den franske revolution\"ar under \aa{}r 
1788, som bland v\"anner l\"at undfalla sig de sedan beryktade orden: det blir 
icke fred p\aa{} jorden, f\"orr \"an den siste kungen blir h\"angd i den siste 
pr\"astens tarmar. Den g\aa{}ngen var konungen \"annu env\"aldig, och d\aa{} 
yttrandet blev f\"orr\aa{}tt genom en tillf\"allighet, utan att man dock kunde 
uppst\"alla vittnen, s\aa{} fordrade man en bek\"annelse av den anklagade. 
Skall han bek\"anna eller icke bek\"anna? Nekar han s\aa{} ljuger han och 
g\aa{}r -- fri fr\aa{}n straff; bek\"anner han, s\aa{} \"ar han uppriktig och 
blir -- halshuggen. Om sanningen \"ar f\"or honom h\"ogre \"an allt annat, 
n\aa{} v\"al, d\aa{} d\"or han. Blott en kl\aa{}pare till diktare skulle 
f\"ors\"oka att framst\"alla hans levnadsslut som en tragedi. Ty vad kan det 
ha f\"or intresse, att se en m\"anniska som frivilligt ger tappt? Men hade han 
mod, att icke vara slav under sanning och uppriktighet, s\aa{} skulle han 
fr\aa{}ga sig: f\"or vad \"andam\aa{}l vilja domarna veta, vad jag har sagt 
bland mina v\"anner? Om jag \textit{ville}, att de skulle veta det, s\aa{} 
skulle jag ha sagt dem det, s\aa{} som jag sagt det \aa{}t mina v\"anner. Jag 
vill icke, att de skola veta det. De tr\"anga sig in i mitt f\"ortroende, utan 
att jag bett dem d\"arom och utan att jag gjort dem till mina f\"ortrogna. De 
\textit{vilja} veta, det jag \textit{vill} hemligh\aa{}lla. N\aa{}, kom an 
d\aa{}, ni, som vilja bryta min vilja genom er vilja, och f\"ors\"ok er konst. 
Ni kunna pina mig p\aa{} str\"ackb\"anken; ni kunna hota mig med helvetet och 
evig f\"ord\"omelse; ni kunna g\"ora mig s\aa{} m\"or, att jag avl\"agger 
falsk ed, men sanningen skola ni icke pressa ur mig, ty jag vill ljuga f\"or 
er, emedan jag icke givit er n\aa{}gon r\"att, inget krav, p\aa{} min 
uppriktighet. M\aa{} Gud, "{}som \"ar sanningen"{}, se \"an s\aa{} hotande ner 
p\aa{} mig, m\aa{} l\"ognen vara mig \"an s\aa{} bitter, s\aa{} har jag 
\"and\aa{} mod att ljuga, och om \"an mitt liv vore mig en b\"orda, om \"an 
ingenting skulle synas mig mera v\"alkommet \"an ert b\"odelsv\"ard, s\aa{} 
skola ni \"and\aa{} icke ha den gl\"adjen, att i mig finna en slav under 
sanningen, vilken ni genom era pr\"asters svartkonster gjort till 
f\"orr\"adare mot sin egen \textit{vilja}. N\"ar jag uttalade dessa 
h\"ogf\"orr\"adiska ord, s\aa{} ville jag, att ni icke skulle veta om dem; 
samma vilja bibeh\aa{}ller jag nu och l\aa{}ter icke skr\"amma mig av 
l\"ognens f\"orbannelse.

Sigismund var icke en j\"ammerlig stackare d\"arf\"or att han br\"ot sitt 
fursteord, utan han br\"ot sitt ord d\"arf\"or, att han var en stackare. Han 
skulle kunna ha h\aa{}llit sitt ord, men \"and\aa{} varit en stackare, en 
pr\"astslav. Luther blev otrogen sitt munkl\"ofte, d\"artill driven av en 
h\"ogre makt: han blev det f\"or Guds skull. B\aa{}da br\"oto sina ord som 
besatta: Sigismund emedan han ville ha sken av att vara en \textit{uppriktig} 
bek\"annare av den gudomliga \textit{sanningen}, d.v.s. den \"akta katolska 
tron; Luther f\"or att \textit{uppriktigt} och med hela sanningen, med liv och 
sj\"al, avl\"agga vittnesb\"ord om evangelium; b\aa{}da blevo menedare f\"or 
att vara uppriktigare mot en "{}h\"ogre sanning"{}. Blott det att den ene 
l\"ostes av pr\"asterna, den andre l\"oste sig sj\"alv. Men vad var 
avg\"orande f\"or dessa b\aa{}da om icke de apostoliska orden: "{}du har icke 
ljugit f\"or m\"anniskor, utan f\"or Gud"{}. De lj\"ogo f\"or m\"anniskorna 
br\"oto sin ed inf\"or v\"arldens \"ogon, f\"or att icke ljuga f\"or Gud, utan 
tjena honom. S\aa{} visa de oss en v\"ag, hur man skall handskas med sanningen 
inf\"or m\"anniskorna. Till Guds \"ara och f\"or Guds skull ett -- edsbrott, 
en l\"ogn, ett brutet fursteord!

Hur skulle det nu vara, om vi \"andrade p\aa{} saken en smula och skrevo: en 
mened och l\"ogn f\"or -- \textit{min skull!} Skulle det icke vara att \"oppna 
portarna f\"or alla gemenheter. Det synes visserligen s\aa{}, men d\"ari \"ar 
det fullkomligt likt detta: "{}f\"or Guds skull"{}. Ty har icke alla 
gemenheter blivit beg\aa{}ngna f\"or Guds skull, alla schavotter fyllda f\"or 
hans skull, alla autodaf\'eer blivit utf\"orda f\"or hans skull, alla 
f\"ordummelseinr\"attningar blivit inf\"orda f\"or hans skull och binder man 
icke \"annu i dag barnets ande -- redan vid sp\"ad \aa{}lder -- genom en 
religi\"os uppfostran, allt f\"or Guds skull? Br\"ot man icke heliga l\"often 
f\"or hans skull, och draga icke \"annu i dag mission\"arer och pr\"aster 
omkring f\"or att f\"orleda judar, hedningar, protestanter eller katoliker 
o.s.v., att f\"orr\aa{}da sina f\"aders tro -- f\"or hans skull? Och detta 
skulle vara s\"amre om det skedde f\"or \textit{min skull?} Vad inneb\"ar 
d\aa{} detta: "{}f\"or min skull"{}? Man t\"anker genast p\aa{} "{}sn\"od 
vinning"{}. Men den, som handlar av sn\"od vinning, g\"or det visserligen 
f\"or sin skull, liksom det \"overhuvudtaget icke givs n\aa{}gonting, som man 
icke g\"or f\"or sin skull, bland annat ocks\aa{} allt som sker till Guds 
\"ara; dock \"ar den, som handlar f\"or vinningens skull, en slav under 
vinningen, icke h\"ojd \"over vinningen, \"ar en som tillh\"or vinningen och 
p\"annings\"acken, \"ar icke sin egen. M\aa{}ste icke en m\"anniska, som 
beh\"arskas av girighetens lidelse, f\"olja denna \textit{h\"arskarinnas} 
befallningar, och om n\aa{}gon g\aa{}ng en svag godmodighet smyger sig \"over 
henne, \"ar det d\aa{} icke ett undantagsfall av samma slag, som de fromma bli 
utsatta f\"or, n\"ar de understundom \"overgiva Herrens ledning och 
bed\aa{}ras av dj\"avulens konster? En girig \"ar allts\aa{} ingen egare, utan 
slav, och han kan icke g\"ora n\aa{}got f\"or sin skull, utan att samtidigt 
g\"ora det f\"or sin h\"arskares skull, -- precis som de gudfruktiga.

Frans den andres edsbrott mot kejsar Karl V \"ar beryktat. I samma \"ogonblick 
som han begick sin ed -- icke senare, efter moget \"overv\"agande -- tog 
konung Frans i tanken tillbaka eden, s\aa{}v\"al som genom en hemlig inf\"or 
sina r\aa{}dgivare undertecknad protest: han begick en \"overlagd mened. Frans 
syntes icke oben\"agen att k\"opa sitt frigivande, blott priset, som Karl 
fastst\"allde, syntes honom f\"or h\"ogt och obilligt. \"Aven om Karl 
sn\aa{}lt bedrog sig sj\"alv, n\"ar han s\"okte att pr\"assa ut det m\"asta 
m\"ojliga, s\aa{} var det dock lumpet av Frans att vilja tillhandla sig sin 
frihet f\"or en l\aa{}g l\"osenpenning och hans senare handlingar, bland vilka 
f\"orekom ett andra l\"oftesbrott, bevisa tillr\"ackligt, att han var slav 
under en schackerlusta, som gjorde honom till bedragare. Men vad skola vi 
v\"al f\"orebr\aa{} honom f\"or hans mened? V\"al det, att det icke var 
meneden, som sk\"andade honom, utan hans sn\aa{}lhet, att han icke 
f\"ortjenade f\"orakt f\"or sin mened, utan gjorde sig skyldig till meneden, 
emedan han var en f\"oraktlig m\"anniska. Hans mened d\"aremot, fordrar ett 
annat bed\"omande. Man skulle kunna s\"aga att Frans icke motsvarat det 
f\"ortroende, som Karl satte till honom vid hans frigivande. Men om Karl hade 
sk\"ankt honom v\"arkligt f\"ortroende, s\aa{} skulle han ha n\"amnt det pris, 
som han ans\aa{}g hans frigivande vara v\"art, men sedan f\"orsatt honom i 
frihet och v\"antat att Frans skulle ha betalt honom l\"osensumman. Men Karl 
hyste inget s\aa{}dant f\"ortroende, utan trodde blott p\aa{} Frans vanmakt 
och l\"attrogenhet, som icke skulle till\aa{}ta honom att handla mot sin ed; 
men Frans bedrog denna -- l\"attrogna ber\"akning. N\"ar Karl trodde sig ha 
skyddat sig genom sin fiendes ed, just d\aa{} befriade han denne fr\aa{}n alla 
f\"orpliktelser. Karl tilltrodde konungen en dumhet, ett tr\aa{}ngt samvete 
och r\"aknade utan f\"ortroende -- blott p\aa{} denna dumhet d.v.s. 
samvetsfullhet: han sl\"appte blott ut honom fr\aa{}n f\"angelset i Madrid, 
f\"or att s\aa{} mycket s\"akrare h\aa{}lla honom i samvetets f\"angelse, det 
stora f\"angelset som uppbyggts av religionen och m\"anniskoanden. Han s\"ande 
honom tillbaka till Frankrike, f\"angslad i osynliga fj\"attrar. Vad under 
d\aa{} om Frans s\"okte undkomma och s\"onderbryta bojorna? Ingen m\"anniska 
skulle ha f\"orebr\aa{}tt honom om han hemligt hade flytt fr\aa{}n Madrid, 
d\aa{} han var i fiendens v\aa{}ld; men varje god kristen ropar ve \"over 
honom just f\"or att han slet sig l\"os fr\aa{}n Guds band. (P\aa{}ven l\"oste 
honom f\"orst senare fr\aa{}n hans ed.)

Det \"ar f\"oraktligt att svika ett f\"ortroende, som man frivilligt 
framkallat; men att l\aa{}ta en var, som vill h\aa{}lla oss i sitt v\aa{}ld 
genom en ed, lida av resultatl\"osheten av hans tillitsl\"osa list, det \"ar 
ingen skam f\"or egoismen. Har du velat binda mig, s\aa{} skall du f\aa{} 
erfara, att jag kan spr\"anga dina band.

Allt beror p\aa{} om jag givit den, som hyser f\"ortroende till mig, r\"att 
att hysa detta f\"ortroende. Om mina v\"anners f\"orf\"oljare fr\aa{}ga mig, 
varth\"an dessa ha flytt, s\aa{} skulle jag s\"akerligen leda dem p\aa{} en 
felaktig v\"ag. Men varf\"or fr\aa{}ga de ocks\aa{} mig, den f\"orf\"oljdes 
v\"an? F\"or att icke vara en falsk och f\"orr\"adisk v\"an, s\aa{} f\"oredrar 
jag att vara falsk mot fienden. Jag skulle visserligen kunna svara med 
frimodigt samvete: jag vill icke s\"aga det (s\aa{} avg\"or Fichte fallet); 
d\"arigenom skyddade jag min sanningsk\"arlek, och gjorde -- ingenting f\"or 
v\"annen, ty om jag icke vilseleder fienden, s\aa{} kan det intr\"affa, att de 
r\aa{}ka p\aa{} r\"att sp\aa{}r, och min sanningsk\"arlek hade prisgivit 
v\"annen, emedan den ber\"ovat mig modet att -- ljuga. Den som har sanningen 
till sitt ideal, h\aa{}ller den helig, m\aa{}ste \textit{\"odmjuka} sig 
inf\"or densamma, v\aa{}gar icke trotsa dess krav, icke modigt motst\aa{} den, 
han m\aa{}ste, kort sagt, avst\aa{} fr\aa{}n \textit{l\"ognens hj\"altemod}. 
Ty det beh\"ovs icke mindre mod till att ljuga, \"an till att tala sanning, 
ett mod, som vanligen saknas hos ynglingen, vilken h\"allre tillst\aa{}r 
sanningen och f\"or den bestiger schavotten, \"an att genom l\"ognens 
fr\"ackhet komma fiendens makt p\aa{} skam. F\"or dessa \"ar sanningen helig 
och det heliga fordrar alltid blind tillbedjan, underkastelse och uppoffring. 
\"Aro ni icke fr\"acka, icke bespottare av det heliga, s\aa{} \"aro ni tama 
och tjenare \aa{}t det heliga. Man beh\"over blott str\"o ett korn sanning i 
f\"allan, s\aa{} skola ni s\"akert plocka upp det, och man har f\aa{}ngat 
narren i garnen. Ni vilja icke ljuga? N\aa{}, s\aa{} fall som offer f\"or 
sanningen och bliv -- martyrer! Martyrer - f\"or vad? F\"or er, f\"or er 
egenhet? Nej, f\"or er gudinna, -- sanningen! Ni k\"anna blott tv\aa{} slags 
\textit{tj\"anst}, blott tv\aa{} slags tjenare: sanningens tjenare och 
l\"ognens tjenare. Tjena d\aa{} i Guds namn sanningen!

\AA{}ter andra tjena ocks\aa{} sanningen, men de tjena den med m\aa{}tta och 
g\"ora exempelvis stor skillnad mellan en enkel och en beedigad l\"ogn. Och 
\"and\aa{} faller hela kapitlet om eden tillsammans med l\"ognen, en\"ar ju en 
ed blott \"ar en starkt f\"ors\"akrad utsago. Ni anse er vara ber\"attigade 
att ljuga, s\aa{} l\"ange ni \"annu icke beedigat l\"ognen? Den som tar saken 
noga, m\aa{}ste lika h\aa{}rt f\"ord\"oma en l\"ogn, som en falsk svordom. Men 
nu har en gammal tvistepunkt h\aa{}llit sig kvar i debatten om moralen; den 
brukar bli avhandlad under namn av "{}n\"odl\"ogn"{}. Ingen som v\aa{}gar 
erk\"anna n\"odl\"ognen, kan f\"or konsekvensens skull avvisa "{}n\"odeden"{}. 
R\"attf\"ardigar jag min l\"ogn, som en n\"odl\"ogn, s\aa{} skulle jag icke 
vara s\aa{} klenmodig, att jag ber\"ovade den r\"attf\"ardigade l\"ognen dess 
starkaste st\"od. Varf\"or skulle jag icke g\"ora det, jag g\"or, helt och 
utan f\"orbeh\aa{}ll (\textit{reservatio mentalis})? Om jag ljuger en 
g\aa{}ng, varf\"or d\aa{} icke ljuga fullst\"andigt, med klart medvetande och 
med all kraft? Som spion m\aa{}ste jag vid anfordran g\aa{} ed inf\"or mina 
fiender p\aa{} alla mina l\"ogner och falska uppgifter; n\"ar jag en g\aa{}ng 
beslutit mig f\"or att ljuga, skulle jag v\"al d\aa{} pl\"otsligt bli feg och 
obeslutsam inf\"or eden? D\aa{} vore jag p\aa{} f\"orhand oduglig som spion; 
ty jag gav ju fienden frivilligt ett medel i h\"anderna att f\aa{}nga mig. -- 
Staten fruktar \"aven n\"odeden och l\aa{}ter d\"arf\"or icke den anklagade 
komma i tillf\"alle att beg\aa{} densamma. Men ni r\"attf\"ardiga icke statens 
fruktan; ni ljuga, men sv\"ara icke falskt. Om ni exempelvis visa n\aa{}gon en 
v\"alg\"arning, utan att han m\aa{} f\aa{} veta det, men han \"and\aa{} anar 
det och s\"ager er det r\"att fram, s\aa{} neka ni; vidh\aa{}ller han s\aa{} 
s\"aga ni: "{}nej, jag f\"ors\"akrar!"{} Men skulle edg\aa{}ng 
ifr\aa{}gas\"attas, s\aa{} skulle ni ocks\aa{} v\"agra denna, ty ni bli alltid 
st\aa{}ende p\aa{} halva v\"agen. \textit{Gent emot} det heliga har ni 
\textit{ingen egen vilja}. Ni ljuga "{}med m\aa{}tta"{}, liksom ni \"aro fria 
"{}med m\aa{}tta"{}, religi\"osa "{}med m\aa{}tta"{}, monarkiska "{}med 
m\aa{}tta"{} (ni vilja en genom f\"orfattningen, grundlagen, begr\"ansad 
monarki) allt vackert \textit{temporerat}, till h\"alften gudliga, till 
h\"alften dj\"avliga.

Vid ett universitet h\"arskade den seden, att varje hedersord, som man 
m\aa{}ste giva universitetsrektorn, skulle f\"or studenterna vara av noll och 
intet v\"arde. Studenterna s\aa{}go n\"amligen ingenting annat i dennes 
fordringar \"an en fallgrop, som de icke kunde undg\aa{} p\aa{} annat s\"att 
\"an att fr\aa{}nk\"anna den all betydelse. Men om n\aa{}gon av dem br\"ot 
sitt ord till en kamrat, s\aa{} var han infam; den, som gav detta ord \aa{}t 
universitetsrektorn, skrattade ut den bedragne, liksom han skrattade ut de 
kamrater som trodde att ett ord mellan fiender hade samma v\"arde som mellan 
v\"anner. Det var mindre en riktig teori \"an det praktiska behovet, som d\"ar 
hade l\"art studenterna att handla p\aa{} detta s\"att, en\"ar de utan detta 
hj\"alpmedel skulle vara tvingade att skoningsl\"ost f\"orr\aa{}da sina 
kamrater. Men liksom medlet praktiskt r\"attf\"ardigade sig, s\aa{} har det 
ocks\aa{} sitt teoretiska ber\"attigande. Ett hedersord, en ed, \"ar blott 
f\"or den ende, som jag ber\"attigar, att mottaga densamma; den som 
\textit{tvingar} mig att giva det, har blott erh\aa{}llit ett 
\textit{fientligt} ord, ett ord av en fiende, som man icke har n\aa{}gon 
r\"att att tro; ty fienden ger oss ingen r\"att d\"artill.

F\"or \"ovrigt erk\"annes icke edens obrottslighet ens av staten. Ty hade jag 
svurit n\aa{}gon, som sedan sattes p\aa{} ransakning, att ingenting s\"aga om 
honom, s\aa{} skulle \"and\aa{} domstolen, trots att jag bands av en ed, 
fordra av mig, att jag skulle vittna och i v\"agringstillf\"alle h\aa{}lla mig 
insp\"arrad tills jag besl\"ot mig att bli -- menedare. Domstolen "{}l\"oser 
mig fr\aa{}n min ed"{}; -- hur \"adelmodigt! Om n\aa{}gon makt f\"orm\aa{}r 
att l\"osa mig fr\aa{}n eden, s\aa{} \"ar jag v\"al sj\"alv den, som n\"armast 
kan g\"ora anspr\aa{}k p\aa{} denna makt.

Som en kuriositet och som ett snyggt exempel p\aa{} en ed, vill jag h\"ar 
erinra om den, som kejsar Paul befallde de f\aa{}ngna polackerna (Kosciuszko, 
Potocki, Niemcervicz o.s.v.) att avgiva vid deras frigivande: "{}vi sv\"arja 
kejsaren icke blott tro och lydnad, utan lova \"aven, att ljuta v\aa{}rt blod 
f\"or hans \"ara; vi f\"orplikta oss, att avsl\"oja allt, som vi kunna erfara 
som inneb\"ar fara f\"or hans person eller hans rike; vi f\"orklara slutligen, 
att, p\aa{} vilken del av jordklotet vi \"an befinna oss, ett enda ord av 
kejsaren skall vara nog f\"or att f\aa{} oss att \"overgiva allt och genast 
begiva oss till honom"{}.

\begin{center}
--------------------\end{center}


P\aa{} ett omr\aa{}de synes k\"arlekens princip f\"or l\"ange sedan ha blivit 
\"overflyglad av egoismen, som nu blott synes beh\"ova det s\"akra 
medvetandet, s\aa{} att s\"aga segra med gott samvete. Detta omr\aa{}de \"ar 
spekulationen i sin dubbla yttring som t\"ankande och handlande. Man t\"anker, 
utan att fr\aa{}ga efter f\"oljderna, och man spekulerar, utan h\"ansyn till 
hur m\aa{}nga som m\aa{} lida under v\aa{}ra spekulativa f\"oretag. Men n\"ar 
det slutligen kommer till avg\"orande, n\"ar \"aven den sista resten av 
religiositet, romantik eller "{}m\"ansklighet"{}, skall fejas undan, d\aa{} 
sl\aa{}r en det religi\"osa samvetet och man bek\"anner sig \aa{}tminstone 
till m\"anskligheten. Den girige spekulanten kastar n\aa{}gra slantar i 
fattigsparb\"ossorna och "{}g\"or gott"{}, den dj\"arve t\"ankaren tr\"ostar 
sig med, att han arbetar p\aa{} m\"anniskosl\"aktets framg\aa{}ng och att den 
f\"or\"odelse han \aa{}stadkommer, kommer hela m\"anniskosl\"aktet 
"{}tillgodo"{}, eller ocks\aa{}, att "{}han tjenar id\'een"{}; 
m\"anskligheten, id\'een \"ar detta n\aa{}got, om vilket han m\aa{}ste s\"aga: 
detta \"ar f\"or mig mer \"an jag sj\"alv.

Intill v\aa{}ra dagar har det blivit t\"ankt och handlat f\"or -- Guds skull. 
De, som under sex dagar trampat ned allt genom sina egennyttiga str\"avanden, 
offrade den sjunde \aa{}t Herren, och de, som med sitt h\"ansynsl\"osa 
t\"ankande f\"orst\"orde hundra "{}goda saker"{}, gjorde dock detta f\"or en 
annan "{}god saks"{} skull och m\aa{}ste -- utom p\aa{} sig sj\"alv -- t\"anka 
p\aa{} en annan, vilken deras sj\"alvtillfredsst\"allelse kom till godo, 
p\aa{} folket, p\aa{} m\"anskligheten eller dylikt. Men denne andre \"ar ett 
v\"asen \"over honom, ett h\"ogre eller h\"ogsta v\"asen, och d\"arf\"or 
s\"ager jag, att de anstr\"anga sig f\"or Guds skull.

Jag kan d\"arf\"or ocks\aa{} s\"aga, att deras handlingars yttersta grund \"ar 
-- \textit{k\"arleken}. Men icke en frivillig, icke deras egen, utan en 
skattskyldig, eller det h\"ogre v\"asendets (d.v.s. Gud, som sj\"alv \"ar 
k\"arleken) egen k\"arlek, kort sagt, icke den egoistiska, utan den 
religi\"osa; en k\"arlek, som framspringer ur deras vana, att de 
\textit{m\aa{}ste} giva k\"arleken sin tribut, d.v.s., att de icke f\aa{} lov 
att vara "{}egoister"{}.

Vilja vi l\"osa v\"arlden fr\aa{}n m\aa{}ngen ofrihet, s\aa{} vilja vi det 
icke f\"or dess skull, utan f\"or v\aa{}r skull. Ty d\aa{} vi icke \"aro 
n\aa{}gra v\"arldsf\"orlossare av profession och av "{}k\"arlek"{}, s\aa{} 
vilja vi blott tillvinna oss den fr\aa{}n andra. Vi vilja g\"ora 
\textit{v\"arlden} till v\aa{}r egen; den skall icke l\"angre vara livegen 
under Gud (kyrkan) eller under lagen (staten), utan den skall vara 
\textit{v\aa{}r egen}; d\"arf\"or s\"oka vi "{}vinna"{} den, s\"oka 
"{}intaga"{} den. \"Ar v\"arlden v\aa{}r, s\aa{} f\"ors\"oker den icke 
l\"angre att \"ova sin makt \textit{mot} oss, utan blott med oss. Min 
egennytta har intresse av v\"arldens befrielse s\aa{} att den kan bli -- min 
egendom.

M\"anniskans ursprungliga tillst\aa{}nd var icke isolering eller ensamheten, 
utan s\"allskapet. V\aa{}r existens b\"orjar med den innerligaste 
f\"orbindelse, d\aa{} vi, redan innan vi andas, sammanleva med modern; ha vi 
s\aa{} v\"al sk\aa{}dat v\"arldens ljus, s\aa{} ligga vi \aa{}ter vid en 
m\"anniskas br\"ost, i k\"arlek vaggar hon oss i sk\"otet, leder oss i ledband 
och f\"aster oss med tusen band vid sin person. Samh\"allet \"ar v\aa{}rt 
\textit{naturtillst\aa{}nd}. D\"arf\"or blir ocks\aa{} det innerligaste 
f\"orbund allt l\"osare, ju mer vi k\"anna oss l\"osa och det ursprungliga 
samh\"allets uppl\"osning omissk\"annlig. Modern m\aa{}ste h\"amta barnet -- 
som en g\aa{}ng l\aa{}g under hennes hj\"arta -- ur lekkamraternas mitt, f\"or 
att \"an en g\aa{}ng f\aa{} ha det f\"or sig sj\"alv. Det f\"oredrar det 
\textit{umg\"ange}, som det ing\aa{}r med \textit{sina j\"amlikar}, framf\"or 
det samh\"alle i vilket det icke ing\aa{}tt, utan snarare blivit f\"ott.

Men samh\"allets uppl\"osning \"ar \textit{umg\"ange} eller 
\textit{f\"orening}. Visserligen kan \"aven ett samh\"alle uppst\aa{} genom 
f\"orening men blott p\aa{} samma s\"att som en fix id\'e uppst\aa{}r genom en 
tanke, n\"amligen d\"arigenom, att tankens energi, t\"ankandet sj\"alv, detta 
rastl\"osa tillbakatagande av alla sig fast\"atande tankar, f\"orsvinner 
fr\aa{}n tanken. Har en f\"orening kristalliserat sig till samh\"alle, s\aa{} 
har den upph\"ort att vara f\"orening; ty en f\"orening \"ar n\aa{}got sig 
oupph\"orligen f\"orenande; den har blivit till n\aa{}got som f\"orblir 
f\"orenat som det \"ar, till ett stillest\aa{}nd, har urartat sig till 
n\aa{}got fixt, den \"ar -- \textit{d\"od} som f\"orening, \"ar f\"oreningens 
d\"oda lekamen, d.v.s. \"ar samh\"alle, samfund. Ett talande exempel av detta 
slag \"ar \textit{partiet}.

Att ett samh\"alle, t.ex. statssamh\"allet, inskr\"anker min frihet, r\"or mig 
litet. Om jag \"an vore allas sj\"alvh\"arskare, s\aa{} \aa{}tnj\"ot jag 
\"and\aa{} icke den absoluta friheten. Men \textit{egenheten} -- den vill jag 
icke l\aa{}ta n\aa{}gon fr\aa{}ntaga mig. Och just egenheten s\"oker varje 
stat att l\"agga under sin makt.

Visserligen tagar ett samh\"alle, till vilket jag h\aa{}ller mig, m\aa{}nga 
friheter fr\aa{}n mig, men i geng\"ald beviljar det mig andra friheter; det 
har heller ingenting att betyda, om jag sj\"alv avh\"ander mig de eller de 
friheterna. D\"aremot vill jag svartsjukt vaka \"over min egenhet. Varje 
samfund har, allt efter sin maktfullkomlighet, st\"orre eller mindre 
ben\"agenhet, att bli en auktoritet f\"or sina medlemmar och bygga upp 
\textit{skrankor}. De fordra och m\aa{}ste fordra ett "{}begr\"ansat 
unders\aa{}tligt f\"orst\aa{}nd"{}, de fordra, att de som tillh\"ora dem, 
skall vara dem lydiga, skall vara "{}unders\aa{}tar"{}; de best\aa{} blott 
genom \textit{underd\aa{}nighet}. D\"arvid kan mycket v\"al en viss tolerans 
vara tillst\"ades. Samh\"allet skall h\"alsa s\aa{}dana f\"orfattningar, 
tillr\"attavisningar, s\aa{}dant tadel, som \"ar ber\"aknat till dess 
f\"ortj\"anst, v\"alkommet. Men tadlet m\aa{}ste vara "{}v\"almenande"{}, det 
f\aa{}r icke vara "{}fr\"ackt och vanv\"ordigt"{}; man m\aa{}ste, med andra 
ord, l\"amna samh\"allets substans ober\"ort och h\aa{}lla det heligt. 
Samh\"allet fordrar, att dess tillh\"origa, icke g\aa{} \textit{\"over} och 
h\"ava sig \"over samh\"allet, utan stanna "{}inom laglighetens gr\"anser"{}, 
d.v.s. blott till\aa{}ta sig vad samh\"allet och dess lagar till\aa{}ta dem.

Det \"ar skillnad om min frihet eller min egenhet blir begr\"ansad genom 
samh\"allet. \"Ar blott det f\"orra fallet, s\aa{} \"ar det en 
\textit{f\"orening}, en \"overenskommelse; hotas d\"aremot egenheten med 
underg\aa{}ng, s\aa{} \"ar det en \textit{makt i och f\"or sig}, en makt 
\textit{\"over mig}, n\aa{}got f\"or mig otillg\"angligt, som jag v\"al 
f\aa{}r betrakta, tillbedja, \"ara, respektera, men som jag icke kan 
bem\"aktiga mig och f\"ort\"ara, och jag kan det icke just d\"arf\"or, att jag 
\textit{resignerar}. Det best\aa{}r genom min resignation, min 
sj\"alvf\"ornekelse, min modl\"oshet -- kallad \textit{\"odmjukhet}. Min brist 
p\aa{} mod ger samh\"allet mod, min underkastelse ger herrav\"alde

Med avseende p\aa{} friheten finns det ingen stor skillnad p\aa{} stat och 
f\"orening. Den sista kan lika lite best\aa{} utan att friheten blir 
begr\"ansad i alla m\"ojliga avseenden, lika lite som staten kan f\"ordraga 
om\aa{}ttlig frihet. Begr\"ansningen av friheten \"ar \"overallt oundviklig, 
ty man kan icke bli fri fr\aa{}n allt; man kan icke flyga som en f\aa{}gel, 
blott d\"arf\"or att man vill flyga, ty man blir icke fri fr\aa{}n sin egen 
tyngd; man kan icke som en fisk leva under vattnet, emedan man icke kan 
undvara luften o.s.v. Liksom religionen och isynnerhet kristendomen pinade 
m\"anniskorna med fordran, att realisera det onaturliga och absurda, s\aa{} 
\"ar det blott som en riktig konsekvens av denna religi\"osa \"oversp\"andhet, 
som slutligen \textit{friheten sj\"alv}; \textit{den absoluta friheten}, 
blivit upph\"avd till ideal, och p\aa{} s\aa{} s\"att vansinnet m\aa{}ste 
framtr\"ada i den grellaste belysning. -- Visserligen skall f\"oreningen 
erbjuda ett st\"orre m\aa{}tt av frihet, och m\aa{}ste betraktas som "{}en ny 
frihet"{}, s\"arskilt d\"arf\"or, att man genom den kan undg\aa{} allt det 
f\"or stats- och samh\"allslivet s\"aregna tv\aa{}nget. Men ofriheten och 
ofrivilligheten skall den likv\"al \"annu inneh\aa{}lla i tillr\"acklig grad. 
Ty dess \"andam\aa{}l \"ar alldeles icke -- friheten, som den tv\"artom offrar 
f\"or egenheten, men ocks\aa{} blott f\"or \textit{egenheten}. I detta 
avseende \"ar skillnaden mellan staten och f\"oreningen stor nog. Den f\"orra 
\"ar en fiende och m\"ordare av egenheten, den senare en son och en 
medarbetare till densamma; den f\"orra en ande som vill tillbedjas i anda och 
sanning, de senare mitt v\"ark, min skapelse; staten \"ar min andes herre, som 
fordrar tro av mig och f\"oreskriver mig trosartiklar, laglighetens 
trosartiklar. Den \"ovar moraliskt inflytande, beh\"arskar min ande, 
f\"ordriver mitt jag, f\"or att i dess st\"alle ins\"atta sig, som "{}mitt 
sanna jag"{}; staten \"ar kort sagt \textit{helig} och emot mig, den enskilda 
m\"anniskan, \"ar den sanna m\"anniskan, anden, sp\"oket; men f\"oreningen 
\"ar d\"aremot min egen skapelse, icke helig, icke en andlig makt \"over min 
makt, lika litet som n\aa{}gon som h\"alst annan association, av vad art den 
\"an m\aa{}tte vara. Liksom jag icke vill vara en slav under mina maximer, 
utan st\"andigt, utan alla garantier, vill blottst\"alla dem f\"or min 
oavbrutna kritik och icke g\aa{}r i borgen f\"or dess best\aa{}nd, likas\aa{}, 
och \"an mindre, f\"orpliktar jag mig f\"or framtiden till f\"oreningen eller 
sv\"arjer bort min sj\"al \aa{}t densamma, utan jag \"ar och f\"orblir f\"or 
mig mer \"an staten, kyrkan, Gud o.s.v., f\"oljaktligen ocks\aa{} o\"andligt 
mycket mer \"an f\"oreningen.

Det samh\"alle, som kommunismen vill grunda, synes komma \textit{f\"oreningen} 
n\"armast. Det skall n\"amligen ha "{}allas v\"al"{} till sitt m\aa{}l, men 
allas! utropar Weitling otaliga g\aa{}nger, allas! Det ser v\"arkligen ut, som 
om ingen beh\"ovde st\aa{} tillbaka. Men vad skall d\aa{} vara dessas v\"al? 
Ha alla ett och samma v\"al, finna sig alla lika v\"al i ett och detsamma? 
\"Ar det s\aa{}, s\aa{} g\"aller det deras "{}sanna v\"al"{}. Men komma vi 
d\"armed icke p\aa{} den st\aa{}ndpunkt d\"ar kyrkan b\"orjar sitt 
v\aa{}ldsherrad\"ome? Kristendomen s\"ager: sen icke p\aa{} det jordiska, utan 
s\"ok edert sanna v\"al, bliven -- fromma kristna: att vara kristna \"ar ert 
sanna v\"al. Det \"ar "{}allas"{} sanna v\"al, emedan det \"ar m\"anniskans 
(sp\"okets) v\"al, som s\aa{}dant. Nu skall v\"al allas v\"al, \"aven vara 
\textit{ditt} och \textit{mitt} v\"al? Men om du och jag icke betrakta detta 
v\"al f\"or \textit{v\aa{}rt} v\"al, blir det d\aa{} s\"orjt f\"or det i 
vilket vi hava v\aa{}rt v\"albefinnande? Tv\"artom, samh\"allet har dekreterat 
ett v\"al, som "{}allas v\"al"{}, och heter exempelvis detta v\"al, njutning 
genom redligt arbete, men du d\"aremot f\"oredrar det njutningsrika 
dagdriveriet, njutning utan arbete, s\aa{} skulle samh\"allet, som s\"orjer 
f\"or "{}allas v\"al"{}, visligt underl\aa{}ta att s\"orja f\"or det som \"ar 
ditt v\"al. D\"arigenom att kommunismen proklamerar allas v\"al, 
om\"ojligg\"or den just deras v\"albefinnande, vilka hittills levde av sina 
r\"antor och sannolikt befunno sig b\"attre d\"arav, \"an av utsikten till 
Weitlings str\"anga arbetstimmar. Denne f\"orklarar d\"arf\"or, att vid dessa 
tusendens v\"al kan de m\aa{}nga millionernas v\"al icke best\aa{}, och de 
f\"orra m\aa{}ste uppgiva sitt speciella v\"al "{}f\"or det allm\"anna 
v\"alets skull"{}. Nej, man skall icke uppfordra dessa m\"anniskor, att offra 
sitt v\"al f\"or det allm\"annas skull, ty man kommer ingenst\"ades med dessa 
kristliga anspr\aa{}k; den motsatta maningen, att icke l\aa{}ta n\aa{}gon 
rycka fr\aa{}n sig sitt \textit{eget} v\"al, utan varaktigt grundl\"agga 
detsamma, det skulle man f\"orst\aa{} b\"attre. De skola d\aa{} av sig 
sj\"alva f\"orst\aa{}, att man p\aa{} b\"asta s\"att s\"orjer f\"or sitt 
v\"al, n\"ar man \textit{f\"orenar} sig med andra i och f\"or detta 
\"andam\aa{}l, d.v.s. "{}offrar en del av sin frihet"{}, men icke f\"or allas 
v\"al, utan f\"or sitt eget. En appel till m\"anniskans uppoffrande sinnelag 
och sj\"alvf\"ornekande k\"arlek borde v\"arkligen ha f\"orlorat sitt 
f\"orf\"oriska sken, sedan det efter \aa{}rtusendens v\"arksamhet icke 
\aa{}stadkommit annat \"an den nuvarande -- mis\"aren. Varf\"or l\"angre 
fruktl\"ost v\"anta att uppoffringen skall bringa oss b\"attre tider; varf\"or 
icke h\"allre hoppas dessa av usurpationen? Hj\"alpen kommer icke fr\aa{}n de 
givande, sk\"ankande, k\"arleksfulla, utan fr\aa{}n de \textit{tagande}, de 
sig tillegnande (usurpatorerna), egarna. Kommunismen och den -- medvetet eller 
omedvetet -- egoismen lastande humanismen, r\"aknar st\"andigt p\aa{} 
\textit{k\"arleken}.

\"Ar samh\"allet ett behov f\"or m\"anniskan och finner hon sina intr\"assen 
fr\"amjade genom detta, s\aa{} f\"oreskriver detta dem snart sina lagar, -- 
samh\"allets lagar. M\"anniskans princip, upph\"ojer sig till suver\"an makt 
\"over henne, blir hennes h\"ogsta v\"asen, hennes Gud, och som s\aa{}dan -- 
lagstiftare. Kommunismen ger denna princip den str\"angaste till\"ampning, och 
kristendomen \"ar samh\"allets religion, ty k\"arlek \"ar, som Feuerbach 
riktigt uttrycker det, fast han icke riktigt menar det, m\"anniskans v\"asen 
d.v.s. samh\"allets v\"asen eller den samh\"alleliga (kommunistiska) 
m\"anniskans v\"asen. All religion \"ar en samh\"allets kultus, denna princip, 
genom vilken den samh\"alleliga (kultiverade) m\"anniskan blir beh\"arskad; 
det finns heller ingen gud som \"ar ett jags uteslutande Gud, utan alltid ett 
samh\"alles eller samfunds, m\aa{} det s\aa{} vara "{}familjesamh\"allet"{} 
(Lar, Penaten) eller ett "{}folks"{} ("{}nationalgud"{}) eller "{}alla 
m\"anniskors"{} ("{}han \"ar en fader f\"or oss alla"{}).

D\"arf\"or har man endast utsikt att i grunden tillintetg\"ora religionen, 
n\"ar man f\"orklarar \textit{samh\"allet} och allt som leder sitt ursprung ur 
denna princip f\"or f\"or\aa{}ldrat. Men just i kommunismen s\"oker denna 
princip att kulminera, d\aa{} i denna allt skall vara \textit{kommunistiskt} 
f\"or framskapandet av -- "{}j\"amlikhet"{}. Har man n\aa{}tt denna frihet, 
s\aa{} fattas heller icke "{}friheten"{}. Men vems frihet? 
\textit{Samh\"allets}! Samh\"allet \"ar d\aa{} allt i allo, och m\"anniskorna 
\"aro blott "{}f\"or varandra"{}. Det skulle vara segern f\"or -- 
k\"arleksstaten.

Men jag vill h\"allre vara h\"anvisad till m\"anniskans egennytta \"an till 
era "{}k\"arlekstj\"anster"{}, er barmh\"artighet, f\"orbarmande o.s.v. Den 
f\"orra f\"ordrar \textit{\"omsesidighet} (som du mot mig, s\aa{} jag mot 
dig), g\"or ingenting "{}gratis"{}, och l\aa{}ter vinna och -- \textit{k\"opa} 
sig. Men hur skall jag f\"orv\"arva mig k\"arlekstj\"ansten? Det beror p\aa{} 
slumpen om jag just har att g\"ora med en "{}k\"arleksfull"{}. Den 
k\"arleksfulles tj\"anst kan man blott -- \textit{tigga} sig till, m\aa{} det 
vara genom mitt beklagansv\"arda tillst\aa{}nd, genom min hj\"alpl\"oshet, 
eller mitt el\"ande, mitt -- lidande.

Vad kan jag bjuda honom f\"or hans hj\"alpsamhet? Ingenting! Jag m\aa{}ste 
mottaga den som \textit{g\aa{}va}. K\"arlek \"ar \textit{obetalbar}, eller 
snarare: k\"arlek kan visserligen betalas, men blott med genk\"arlek. Vilken 
ynkedom och tiggarsinne fordras icke f\"or att \aa{}r ut och \aa{}r in kunna 
mottaga g\aa{}vor utan gentj\"anst, s\aa{} som dessa g\aa{}vor exempelvis 
regelm\"assigt bliva indrivna hos den fattige dagl\"onaren. Den fattige 
dagl\"onaren skulle s\"akerligen haft mera gl\"adje om mottagaren med alla 
sina lagar och institutioner (som dagl\"onaren \"and\aa{} m\aa{}ste betala) 
aldrig funnits till. Och \"and\aa{} \textit{\"alskar} den arme sin herre.

Nej, likheten som "{}m\aa{}l"{} f\"or den f\"org\aa{}ngna historien \"ar 
om\"ojlig. L\aa{}t oss h\"allre frig\"ora oss fr\aa{}n allt hyckleri om likhet 
och erk\"anna, att om vi \"aro lika som m\"anniskor, vi just ocks\aa{} \"aro 
olika, emedan vi icke \"aro "{}m\"anniskor"{}. Det \"ar \textit{blott i 
tankarna} vi \"aro lika, blott det t\"ankta "{}vi"{}, icke det levande och 
v\"arkliga vi. Jag \"ar ett jag, och du \"ar ett jag, men jag \"ar icke detta 
t\"ankta jag, utan detta jag i vilket vi alla \"aro lika, \"ar blott 
\textit{min tanke}. Jag \"ar m\"anniska och du \"ar m\"anniska, men 
"{}m\"anniska"{} \"ar blott en tanke; varken du eller jag \"aro uts\"agbara, 
vi \"aro \textit{outs\"agbara}, emedan blott tankar \"aro uts\"agbara.

L\aa{}t oss d\"arf\"or icke str\"ava efter likhet, utan \textit{s\"aregenhet}. 
L\aa{}t oss icke efterstr\"ava den m\"ast omfattande gemensamhet, det 
"{}m\"anskliga samh\"allet"{}, men l\aa{}t oss i de andra s\"oka medel och 
organ, som vi kunna bruka som v\aa{}r egendom! Liksom vi icke se v\aa{}ra 
likar i tr\"aden, i djuren, s\aa{} bottnar den f\"oruts\"attningen, att de 
andre skulle vara \textit{oss lika}, i ett hyckleri. Det \"ar ingen 
\textit{lik mig}, utan jag betraktar honom -- liksom alla andra v\"asen -- som 
min egendom. Man s\"ager mig, att jag skall vara m\"anniska bland 
"{}medm\"anniskor"{} (Judenfrage sid. 60); jag skall "{}respektera"{} 
medm\"anniskorna i dem. F\"or mig finns det icke n\aa{}gon respektperson, icke 
ens medm\"anniskan; de \"aro blott, liksom andra v\"asen, 
\textit{f\"orem\aa{}l}, f\"or vilka jag har eller icke har deltagande, 
intressanta eller ointressanta f\"orem\aa{}l, brukbara eller obrukbara 
subjekt.

Och jag kan bruka en annan, s\aa{} skall jag v\"al komma \"overens med honom, 
och genom \"overenskommelsen st\"arka \textit{min} makt, och vi skola genom 
gemensam makt \aa{}stadkomma mera \"an de isolerade kunna \aa{}stadkomma. I 
denna gemensamhet ser jag alldeles ingenting annat \"an en multiplikation av 
min kraft, och jag bibeh\aa{}ller den blott s\aa{} l\"ange den \"ar 
\textit{min} m\aa{}ngdubblade kraft. D\"arf\"or \"ar den en -- f\"orening.

F\"oreningen sammanh\aa{}lles varken av n\aa{}got naturligt eller andligt 
band, och sj\"alv \"ar den varken ett naturligt eller andligt f\"orbund. Den 
\aa{}stadkommes icke genom \textit{sl\"aktskap}, icke av en gemensam tro 
(d.v.s. ande). I ett naturligt f\"orbund, -- en familj, en stam, en nation, 
ja, i m\"anskligheten -- ha de enskilda blott v\"arde som \textit{exemplar} av 
samma art eller sl\"akte; i ett andligt f\"orbund -- som ett samfund, en kyrka 
-- \"aro de enskilda blott \textit{delar} av samma ande; vad du i b\aa{}da 
fallen \"ar, det m\aa{}ste -- undertryckas. Som enast\aa{}ende kan du blott 
f\"orsvara dig i f\"oreningen, emedan det icke \"ar f\"oreningen som besitter 
dig, utan du besitter den eller g\"or dig nytta av densamma.

I f\"oreningen, och blott i f\"oreningen, blir egendomen erk\"and, emedan den 
icke l\"angre f\aa{}r sitt till l\aa{}ns av n\aa{}got v\"asen. Kommunisterna 
forts\"atta d\"aremot konsekvent med det som redan existerade under den 
religi\"osa utvecklingen och isynnerhet i staten n\"amligen 
egendomsl\"osheten, d.v.s. feodalv\"asendet.

Staten bem\"odar sig om att t\"amja de beg\"arliga, eller med andra ord, den 
s\"oker att rikta dessa beg\"ar p\aa{} sig och \textit{tillfredsst\"alla} dem 
med vad den bjuder. Att m\"atta beg\"aren f\"or de beg\"arligas skull, faller 
den icke in: tv\"artom sk\"aller han den m\"anniska, som hyser otyglade 
beg\"ar, f\"or "{}egoist"{}, och den "{}egoistiska m\"anniskan"{} \"ar dess 
fiende. Hon \"ar detta, emedan staten, som icke kan "{}f\"orst\aa{}"{} 
egoisten, saknar f\"orm\aa{}ga att kunna komma till r\"atta med henne. D\aa{} 
det f\"or staten blott g\"aller att s\"orja f\"or sig (annat \"ar icke 
m\"ojligt), s\aa{} s\"orjer den icke f\"or mina behov, utan str\"avar blott 
efter att g\"ora sig av med mig, d.v.s. g\"ora ett annat jag av mig, en god 
borgare. Den tr\"affar anstalter f\"or "{}f\"orb\"attrandet av sederna"{}. -- 
Och varmed vinner den de enskilda f\"or sig? Med sig, d.v.s. med det som \"ar 
statens, med \textit{statsegendom}. Den \"ar oavbrutet v\"arksam med att 
g\"ora alla delaktiga av sina egodelar, att komma ih\aa{}g alla med kulturens 
v\"alsignelse: dem sk\"anker den sin uppfostran, \"oppnar sina kulturanstalter 
f\"or dem, m\"ojligg\"or f\"or dem att skapa egendom genom industrien, d.v.s. 
l\aa{}ter dem l\aa{}na o.s.v. F\"or alla dessa l\aa{}n fordrar den blott den 
riktiga r\"antan, en st\"andig \textit{tacksamhet}. Men de "{}otacksamma"{} 
underl\aa{}ta att betala denna r\"anta. -- "{}Samh\"allet"{} kan h\"aller icke 
\aa{}stadkomma n\aa{}got v\"asentligt annat \"an staten.

I f\"oreningen s\"atter du in hela din makt och \textit{g\"or dig g\"allande}, 
i samh\"allet blir du och din arbetskraft \textit{anv\"anda}; i den f\"orra 
lever du egoistiskt, i den senare m\"anskligt, d.v.s. religi\"ost, som "{}en 
lem av denna herres kropp"{}: allt vad du har, har du att tacka samh\"allet 
f\"or och \"ar f\"orpliktad mot detta, \"ar besatt av "{}sociala plikter"{}; 
f\"oreningen d\"aremot anv\"ander du och \"overger den plikt- och trol\"ost, 
n\"ar du icke l\"angre kan draga n\aa{}gon nytta av den. \"Ar samh\"allet mer 
\"an du, s\aa{} g\aa{}r det f\"or dig \"over dig; f\"oreningen \"ar blott ditt 
v\"arktyg, eller det sv\"ard varmed du \"okar och sk\"arper din naturliga 
kraft. F\"oreningen existerar f\"or dig och genom dig; samh\"allet tar dig i 
anspr\aa{}k f\"or sig och best\aa{}r \"aven utan dig. Kort sagt: samh\"allet 
\"ar \textit{heligt}, f\"oreningen \"ar \textit{din egen}; samh\"allet 
\textit{f\"orbrukar} dig, medan det d\"aremot \"ar \textit{du} som 
\textit{f\"orbrukar} f\"oreningen.

Man skall slutligen \"and\aa{} komma med den inv\"andningen, att denna slutna 
\"overenskommelse skulle kunna bli besv\"arlig och begr\"ansa v\aa{}r frihet; 
man skall s\"aga: vi komma \"and\aa{} slutligen dith\"an, att "{}envar 
m\aa{}ste offra en del av sin frihet f\"or det allm\"annas skull"{}. Men 
offret g\"ores alldeles icke f\"or det "{}allm\"annas"{} skull, lika litet som 
jag sl\"ot \"overenskommelsen f\"or det "{}allm\"annas"{} skull, eller f\"or 
n\aa{}gon som h\"alst annan m\"anniskas skull; tv\"artom ingick jag densamma 
blott f\"or min egen skull, av \textit{egennytta}. Men vad offret betr\"affar, 
s\aa{} "{}offrar"{} jag v\"al \"and\aa{} blott det, som jag icke har i min 
makt, d.v.s. jag "{}offrar"{} ingenting alls.

F\"or att komma tillbaka till egendomen, s\aa{} \"ar egaren herre. V\"alj 
d\aa{}, om du sj\"alv vill vara herre, eller samh\"allet skall vara 
h\"arskare! D\"arp\aa{} beror det, om du skall vara \textit{egare} eller en 
\textit{tiggare}! Egoisten \"ar egare, den sociale en tiggare. Men tiggeri och 
egendomsl\"oshet det \"ar feodaltidens, l\"ansv\"asendets karakt\"ar, tiden 
fr\aa{}n XVIII \aa{}rhundradet. Man har blott bytt om l\"ansherre genom att 
s\"atta "{}m\"anniskan"{} i Guds plats och nu l\aa{}nat fr\aa{}n m\"anniskan 
det som f\"orr var en f\"orl\"aning av Guds n\aa{}d. Att kommunismens tiggeri 
genom humanismens princip leder till absolut eller tarvligaste tiggeri, ha vi 
visat h\"ar ovan, men samtidigt hur blott p\aa{} detta s\"att tiggeriet kan 
sl\aa{} om till egenhet. Det \textit{gamla} feodalv\"asendet blev s\aa{} 
fullst\"andigt s\"onderslaget genom revolutionen, att sedan dess all 
reaktion\"ar list blev fruktl\"os och skall s\aa{} alltid f\"orbli, emedan den 
d\"ode -- \"ar d\"od. Men \"aven uppst\aa{}ndelsen m\aa{}ste bestyrkas som en 
sanning och har ocks\aa{} blivit det: ty feodalismen har med f\"orklarad kropp 
uppst\aa{}tt i ett hinsidigt, den \textit{nya} feodalismen under 
"{}m\"anniskans"{} l\"ansherrav\"alde.

Kristendomen \"ar icke krossad, utan de troende ha r\"att, n\"ar de hittills 
menat, att varje strid emot densamma blott kan tjena att luttra och bef\"asta 
densamma; ty den har v\"arkligen blott blivit f\"orklarad och "{}den 
uppt\"ackta kristendomen"{} \"ar den -- \textit{m\"anskliga}. Vi leva \"annu i 
en helt igenom kristen tids\aa{}lder, och de som m\aa{}ste f\"orarga sig 
h\"ar\"over bidraga m\"ast till att "{}full\"anda"{} den. Ju m\"anskligare 
feodalismen upptr\"ader desto k\"arare blir den, ty desto mindre tro vi, att 
den \"annu \"ar feodalism, desto tryggare taga vi den f\"or egenhet och tro 
oss ha funnit v\aa{}r sj\"alvst\"andighet n\"ar vi uppt\"ackt "{}det 
m\"anskliga"{}.

Liberalismen vill giva mig vad som \"ar mitt, men icke under titeln av mitt, 
utan under det "{}m\"anskligas"{} titel. Som om man skulle kunna komma i 
besittning av det under denna titel! M\"anniskor\"attigheterna, revolutionens 
kostbara v\"ark, har den inneb\"ord, att m\"anniskan i mig 
\textit{ber\"attigar} mig till dessa: jag, s\aa{}som enskild, som jag, \"ar 
icke -- ber\"attigad, utan m\"anniskan har r\"atten och ber\"attigar mig. Som 
m\"anniska kan jag d\"arf\"or visserligen vara ber\"attigad, men d\aa{} jag 
\"ar mer \"an m\"anniska, \"ar en \textit{s\"arskild} m\"anniska, s\aa{} kan 
det h\"anda, att just jag, den s\"arskilde, blir f\"orv\"agrad. H\aa{}ll 
tv\"artom str\"angt p\aa{} era g\aa{}vors \textit{v\"arde}, h\aa{}ll dem i 
priset, l\aa{}t icke tvinga er till underpriser, l\aa{}t icke intala er att 
era varor icke ha prisv\"ardet, g\"or er icke till f\"orem\aa{}l f\"or spott 
genom spottpriser, utan g\"or som den tappre, som s\"ager: jag skall 
\textit{s\"alja} mitt liv (egendom) dyrt, fienderna skola icke f\aa{} 
\textit{k\"opa} det billigt. Det \"ar motsatsen till kommunismen, och det 
heter icke: avst\aa{} fr\aa{}n er egendom! utan: bruka er egendom!

\"Over porten till v\aa{}r tid st\aa{}r icke det appoloniska: "{}k\"ann dig 
sj\"alv"{}, utan: "{}realisera dig"{}.

Proudhon kallar egendomen st\"old (le vol). Men den fr\"ammade egendomen -- 
han talar endast om denna -- existerar icke mindre genom f\"orsakelse, 
avtr\"adelse och \"odmjukhet, den \"ar en \textit{g\aa{}va}. Varf\"or s\aa{} 
sentimentalt anropa om medlidande, n\"ar man \"and\aa{} blott \"ar en 
d\aa{}raktig, feg givare? Varf\"or h\"ar \aa{}terigen s\"atta all skuld p\aa{} 
de andra, som om de r\"ovade oss, d\aa{} vi \"and\aa{} sj\"alv b\"ara skulden, 
eftersom, vi l\"amna de andra or\"ovade? De fattiga \"aro skuld till, att det 
finns rika.

\"Overhuvudtaget far ingen ut mot \textit{sin} egendom, utan blott mot 
\textit{fr\"ammad} egendom. I v\"arkligheten angriper man icke egendomen, utan 
det, att egendomen g\"ores fr\"ammande avl\"agsnas. Man \"onskar, att det vore 
\"an \textit{mera} -- icke mindre --, som man kunde kalla \textit{sitt}, man 
vill kalla \textit{allt} f\"or sitt. Man k\"ampar allts\aa{} mot den 
fr\"ammande egendomen. Och hur f\"orfar man d\"arvid? I st\"allet f\"or att 
f\"orvandla det fr\"ammade till sitt eget, spelar man opartisk och fordrar 
blott att all egendom skall \"overl\aa{}tas p\aa{} en tredje (exempelvis det 
m\"anskliga samh\"allet). Man fordrar icke det fr\"ammade i eget namn, utan i 
en tredje persons namn. Nu \"ar den "{}egoistiska"{} anstrykningen borta och 
allt \"ar s\aa{} rent -- m\"anskligt!

"{}Kristendomens v\"asen"{} \"ar allts\aa{} egendomsl\"oshet eller tiggeri, 
liksom detta \"ar all religions v\"asen vilket framtr\"adde klarast i den 
"{}absoluta religionen"{} och blev som ett glatt budskap till ett 
utvecklingsm\"ojligt evangelium. En liknande utveckling ha vi framf\"or oss i 
den nuvarande kampen mot egendomen, en kamp, som skall f\"ora 
"{}m\"anniskan"{} till seger och g\"ora egendomsl\"osheten fullst\"andig: den 
segrande humaniteten \"ar kristendomens seger. Men den s\aa{}lunda 
"{}uppt\"ackta kristendomen"{} \"ar den fullbordade feodalismen, det 
alltomfattade l\"ansv\"asendet d.v.s. -- det fullkomliga tiggeriet.

Allts\aa{} m\aa{}ste det v\"al \"an en g\aa{}ng komma en "{}revolution"{} mot 
feodalv\"asendet?

Revolution och uppror beh\"over icke vara ett och detsamma. Den f\"orra 
best\aa{}r i en omv\"altning av f\"orh\aa{}llandena i staten eller 
samh\"allet, av de best\aa{}ende f\"orh\aa{}llandena eller \textit{status}, 
\"ar d\"armed en \textit{politisk} eller \textit{social} handling. Den senare 
har visserligen till f\"oljd en oundviklig omvandling av f\"orh\aa{}llandena, 
med den utg\aa{}r icke fr\aa{}n dem, utan fr\aa{}n m\"anniskornas 
otillfredsst\"alldhet med varandra, den \"ar icke en ny fana, men en resning 
av enskilda, ett tillv\"agag\aa{}ende utan h\"ansyn till de inr\"attningar som 
kunna framspringa ur densamma. Revolutionen har nya \textit{inr\"attningar} 
till m\aa{}l, upproret leder dith\"an, att vi icke l\"angre \textit{l\aa{}ta} 
oss inr\"attas, utan att vi inr\"atta oss sj\"alva, utan att s\"atta stor 
tillit till "{}institutioner"{}. Den \"ar en kamp mot det best\aa{}ende, som, 
n\"ar den lyckas, leder till det best\aa{}endes sammanst\"ortande av sig 
sj\"alv; den \"ar blott mitt jags frig\"orande, utarbetande ur det 
best\aa{}ende. L\"amnar jag det best\aa{}ende, s\aa{} \"ar det d\"ott och 
vissnar bort. D\aa{} mitt m\aa{}l icke \"ar ett omst\"ortande av det 
best\aa{}ende, utan mitt h\"ojande ur detsamma, s\aa{} \"ar min avsikt och 
handling varken politisk eller social, utan \textit{egoistisk}, en\"ar den 
blott inriktas p\aa{} mig och min egenhet.

Medan jag letar efter en paralell, som kunde f\"ortydliga saken, kommer jag, 
mot f\"orv\"antan, att \aa{}ter t\"anka p\aa{} kristendomens instiftelse. 
Fr\aa{}n liberalt h\aa{}ll tog man illa upp, att de f\"orsta kristna predikade 
h\"orsamhet och lydnad mot den best\aa{}ende hedniska statsordningen, bj\"od 
att erk\"anna den hedniska myndigheten och att "{}giva k\"ajsaren vad 
k\"ajsaren tillh\"or"{}. Vilka uppror uppstod icke under samma tid mot det 
romerska \"overherrad\"omet, hur upproriskt upptr\"adde icke judarna och till 
och med romarna emot sin egen v\"arldsliga regering, hur starkt var icke det 
"{}politiska missn\"ojet"{}. Dessa kristna ville icke veta n\aa{}got d\"arom, 
ville icke bitr\"ada de "{}liberala. tendenserna"{}. Tiden var s\aa{} 
politiskt orolig, att man, som det heter i evangelierna, icke trodde sig kunna 
anklaga kristendomens stiftare f\"or n\aa{}got straffbarare \"an "{}politiska 
st\"amplingar"{}, och \"and\aa{} ber\"atta samma evangelier, att han allra 
minst befattade sig med dessa politiska intriger. Men varf\"or var han ingen 
revolution\"ar, ingen demagog, som judarna s\aa{} g\"arna skulle vilja ha 
sett, -- varf\"or var han icke liberal? Emedan han icke v\"antade n\aa{}gon 
f\"or\"andring av \textit{f\"orh\aa{}llandena} och hela denna fr\aa{}ga var 
honom likgiltig. Han var icke revolution\"ar, som exempelvis C\"asar, utan en 
upprorsman, ingen statsomv\"altare, utan en som h\"avde \textit{sig} upp. 
D\"arf\"or detta viktigast: "{}varen sluga som ormar"{} vilket i detta 
speciella fall \"ar detsamma som: "{}given k\"ajsaren vad k\"ajsaren 
tillh\"or"{}. Han f\"orde ju ingen liberal eller politisk kamp emot den 
best\aa{}ende \"overheten, utan ville, obekymrad om och ost\"ord av denna 
\"overhet, vandra \textit{sin egen v\"ag}. Regeringens fiender voro honom icke 
mindre likgiltiga \"an regeringen sj\"alv, ty ingen av dem f\"orstod vad han 
ville, och han hade ingenting annat att g\"ora \"an att h\aa{}lla dem 
ifr\aa{}n sig med ormslughet. Men om han \"an icke var folkuppviglare, demagog 
eller revolution\"ar, s\aa{} var han och alla de gamla kristna s\aa{} mycket 
mera upprorsm\"an, som h\"avde sig \"over allt som f\"oref\"oll regeringen och 
dess motst\aa{}ndare upph\"ojt, och l\"oste sig fr\aa{}n allt, i vilket de 
andra f\"orblevo bundna, och som samtidigt avledde hela den hedniska 
v\"arldens livsk\"allor, varigenom den best\aa{}ende staten utan vidare 
m\aa{}ste vissna bort. Just d\"arf\"or, att han visade ifr\aa{}n sig 
omst\"ortningen av det best\aa{}ende, var han dess v\"arklige d\"odsfiende och 
nedrivare: ty han murade in det, i det han f\"ortr\"ostansfullt och 
h\"ansynsl\"ost reste \textit{sin} tempelbyggnad d\"ar\"over, utan att 
fr\aa{}ga efter de inmurades sm\"artor.

N\aa{} v\"al, skall det g\aa{} den kristna v\"arldsordningen p\aa{} samma 
s\"att, som det gick den hedniska? En revolution skall i varje fall icke leda 
till dess slut, s\aa{}vida icke ett uppror f\"orst fullbordats!

Vad \"ar \"andam\aa{}let med mitt umg\"ange med v\"arlden? Jag vill njuta den, 
d\"arf\"or m\aa{}ste den vara min egendom, och d\"arf\"or vill jag vinna 
densamma. Jag vill icke m\"anniskornas frihet och likhet, jag vill blott 
\textit{min} makt \"over dem, vill blott g\"ora dem till min egendom d.v.s. 
g\"ora dem \textit{njutbara}. Och lyckas det mig icke -- n\aa{} v\"al -- 
makten \"over liv och d\"od, som kyrkan har f\"orbeh\aa{}llit sig, den \"ar 
ocks\aa{} -- \textit{min}. Br\"annm\"ark den officers\"anka, som, sedan hennes 
ben bortskjutits under hennes flykt i Ryssland, tog strumpebandet och strypte 
sitt barn och sedan f\"orbl\"odde vid sidan av liket, br\"annm\"ark minnet av 
denna -- barnam\"orderska. Modern m\"ordade barnet, emedan hon ville d\"o 
\textit{tillfredst\"alld}, i lugn. Detta fall tilltalar m\aa{}h\"anda \"annu 
er sentimalitet, och ni f\"orst\aa{}r m\aa{}h\"anda icke att draga slutsatsen 
d\"arav. M\aa{} vara: jag f\"or min del brukar det som exempel f\"or, att 
\textit{min} tillfredst\"allelse best\"ammer \"over mitt f\"orh\aa{}llande 
till m\"anniskorna, och att jag icke i ett anfall av \"odmjukhet avs\"ager mig 
makten \"over liv och d\"od.

Vad de sociala plikterna \"overhuvudtaget ang\aa{}r, s\aa{} avg\"or ingen 
annan min st\"allning till andra; varken Gud eller m\"anskligheten 
f\"oreskriver mig allts\aa{} mitt f\"orh\aa{}llande till m\"anniskorna, utan 
ger jag mig sj\"alv min st\"allning. Tydligare \"ar d\"armed sagt; jag har 
inga \textit{plikter} emot andra, liksom jag blott har n\aa{}gon plikt emot 
mig sj\"alv (t.ex. sj\"alvbevarelse, allts\aa{} icke sj\"alvmord) s\aa{} 
l\"ange som jag skiljer mig fr\aa{}n mig (t.ex. skiljer min od\"odliga sj\"al 
fr\aa{}n min jordiska existens).

Jag \"odmjukar mig icke l\"angre f\"or n\aa{}gon makt och f\"orklarar, att 
alla makter blott \"ar min makt, vilka jag genast m\aa{}ste taga i besittning, 
s\aa{} snart de hota att bli en makt \textit{emot} och \textit{\"over} mig. 
Envar av dessa makter skall blott vara en av \textit{mina medel}, till allt 
realisera mig, liksom en jakthund \"ar v\aa{}r makt mot djuren, men skulle bli 
d\"odad, om den anf\"oll oss sj\"alv. Alla makter, som beh\"arska mig, 
avs\"atter jag d\aa{}, till att tj\"ana mig. Gudarna existera genom mig: jag 
beh\"over blott underl\aa{}ta att skapa dem p\aa{} nytt, s\aa{} existera de 
icke l\"angre; "{}h\"ogre makter"{} \"aro blott h\"ogre makter d\"arigenom att 
jag upph\"ojer dem och st\"aller mig l\"agre \"an dem.

S\aa{}ledes f\"orh\aa{}ller det sig med mitt f\"orh\aa{}llande till v\"arlden 
s\aa{} h\"ar: jag g\"or ingenting f\"or "{}Guds skull"{}, ingenting f\"or 
"{}m\"anniskans skull"{}, utan allt vad jag g\"or, g\"or jag f\"or min skull. 
Endast p\aa{} detta s\"att tillfredst\"aller v\"arlden mig under det att det 
\"ar betecknande f\"or den religi\"osa st\aa{}ndpunkten, till vilken jag 
ocks\aa{} r\"aknar den sedliga och humana, att allt stannar vid att bli en 
\textit{from \"onskan} (pium desiderium) d.v.s. ett hinsidigt, ett 
o\aa{}tkomligt. S\aa{} f\"orh\aa{}ller det sig med m\"anniskornas allm\"anna 
salighet, en allm\"an k\"arleks sedliga v\"arld, den eviga freden, egoismens 
upph\"orande o.s.v. "{}Intet av denna v\"arld \"ar fullkomligt"{}. Med dessa 
beklagande ord skiljas de goda fr\aa{}n den och fly in i sin kammare till sin 
Gud eller in i sitt stolta "{}sj\"alvmedvetande"{}. Men vi stanna i denna 
"{}ofullkomliga"{} v\"arld, emedan vi kunna bruka den s\aa{}dan den \"ar, 
bruka den till v\aa{}r -- sj\"alvnjutning.

Mitt umg\"ange med v\"arlden best\aa{}r d\"ari, att jag njuter den och 
s\aa{}ledes f\"orbrukar den till min sj\"alvtillfredsst\"allelse. 
\textit{Umg\"anget \"ar v\"arldsnjutning}, v\"arldsf\"ort\"aring och h\"or 
till min sj\"alvnjutning, sj\"alvf\"ort\"aring.

\begin{center}
--------------------\end{center}


\section[3. Min sj\"alvnjutning]{\centering 3. MIN SJ\"ALVNJUTNING}

Vi st\aa{} vid gr\"ansen till en ny period. Den hittillsvarande v\"arlden 
riktade m\"ast av allt sin uppm\"arksamhet p\aa{} livets f\"ordel, s\"orjde 
f\"or -- livet. Ty om all v\"arksamhet blev riktad p\aa{} det n\"arvarande 
eller p\aa{} det hinsidiga, p\aa{} det timliga eller p\aa{} det eviga livet; 
om man l\"angtar efter det "{}dagliga br\"odet"{} ("{}giv oss v\aa{}rt dagliga 
br\"od"{}) eller efter det "{}heliga br\"odet"{} ("{}det r\"atta br\"odet 
fr\aa{}n himmelen; Guds br\"od, som kommer fr\aa{}n himmelen och giver livet 
\aa{}t v\"arlden; livets br\"od"{}, Joh. 6), om man s\"orger f\"or det 
"{}k\"ara livet"{}, eller f\"or "{}det eviga livet"{}, -- det f\"or\"andrar 
icke \"andam\aa{}let med v\aa{}ra omsorger och uppm\"arksamhet, vilket i ena 
som andra fallet visar sig vara -- \textit{livet}. Giva sig de mod\"arna 
tendenserna tillk\"anna p\aa{} annat s\"att? Man vill, att ingen skall komma i 
f\"orl\"agenhet f\"or de n\"odv\"andigaste livsf\"orn\"odenheterna, utan 
k\"anna sig trygg i detta avseende, och \aa{}andra sidan l\"ar man, att 
m\"anniskan m\aa{}ste leva i det nuvarande, leva sig in i den v\"arkliga 
v\"arlden, utan f\aa{}f\"anga omsorger om det hinsidiga.

L\aa{}t oss betrakta samma sak fr\aa{}n en annan sida. Den, som blott har 
bekymmer f\"or att kunna leva, f\"org\"ater l\"att livets njutning f\"or denna 
\"angslans skull, anv\"ander icke hela sin kraft p\aa{}, att benytta sig av 
livet, d.v.s. att njuta det. Men hur benyttar man livet? Genom att f\"orbruka 
det, liksom ljuset, som man nyttjar genom att f\"orbr\"anna det. Man nyttjar 
livet och d\"armed sig, den levande, genom att \textit{f\"ort\"ara} sig och 
det. \textit{Livsnjutning} \"ar livets f\"orbrukande.

N\aa{} v\"al -- l\aa{}t oss s\"oka upp livets \textit{njutning}! Vad gjorde 
v\"al den religi\"osa v\"arlden? Den upps\"okte livet. "{}Vari best\aa{}r det 
sanna livet, det saliga livet o.s.v.? Hur kan man n\aa{} detta? Vad m\aa{}ste 
m\"anniskan vara och g\"ora f\"or att vara en sannt levande? Hur uppfyller hon 
denna kallelse? Dessa och liknande fr\aa{}gor tyda p\aa{}, att den 
fr\aa{}gande f\"orst s\"okte sig, n\"amligensig i sann bem\"arkelse, i 
bem\"arkelse av ett v\"arkligt levande v\"asen. "{}Vad jag \"ar, \"ar skum och 
skuggor: vad jag skulle vara, \"ar mitt sanna jag"{}. Det \"ar de d\"odligas 
sv\aa{}ra uppgift att jaga efter detta sanna jag, att framst\"alla det, 
realisera det; de d\"odliga, som blott d\"o, f\"or att \textit{\aa{}ter 
uppst\aa{}}, blott leva f\"or att d\"o, blott leva f\"or att finna det sanna 
livet.

F\"orst n\"ar jag \"ar s\"aker p\aa{} mitt och icke l\"angre s\"oker mig, \"ar 
jag i v\"arkligheten min egendom: jag har mig, d\"arf\"or brukar och njuter 
jag mig. D\"aremot kan jag aldrig vara glad \"over mitt, s\aa{} l\"ange jag 
tror mig f\"orst beh\"ova finna mitt sanna jag, och d\aa{} m\aa{}ste det 
slutligen komma dith\"an, att Kristus kommer att leva i mig, eller ocks\aa{} 
n\aa{}got annat andligt jag d.v.s. n\aa{}got annat sp\"oke, t. ex. den sanna 
m\"anniskan, m\"anniskans v\"asen e.d.

En v\"aldig klyfta skiljer de b\aa{}da \aa{}sk\aa{}dningarna: enligt den gamla 
g\aa{}r jag och letar efter mig, enligt den nya g\aa{}r jag ut fr\aa{}n mig; i 
den f\"orra l\"angtar jag till mig, i den senare har jag mig och g\"or med 
mig, s\aa{} som man g\"or med all annan egendom, -- jag njuter mig efter 
behag. Jag fruktar icke l\"angre livet, utan "{}sl\"osar"{} med det.

Fr\aa{}n och med nu g\"aller det icke hur man skall kunna f\"orv\"arva livet, 
utan hur man skall f\"orbruka det, hur man skall kunna njuta det; icke hur man 
i sig skall framskapa det sanna jaget, utan hur man skall realisera och 
utnyttja sitt liv.

Vad \"ar v\"al idealet annat \"an det s\"okta, st\"andigt avl\"agsna jaget? 
Man s\"oker sig, f\"oljaktligen har man sig \"annu icke; man traktar efter det 
man skall vara, f\"oljaktligen \"ar man det icke. Man lever i\textit{ 
l\"angtan}, och har i \aa{}rtusenden levt i l\"angtan och \textit{hopp}. Helt 
annorledes lever man i -- \textit{njutningen}!

Tr\"affar detta m\aa{}h\"anda blott de s\aa{} kallade fromma? Nej, det 
tr\"affar alla, som tillh\"ora den till\"andalupna epoken, till och med dess 
"{}levem\"an"{}. \"Aven f\"or dem f\"oljde en s\"ondag efter vardagarna och 
efter det v\"arldsliga br\aa{}ket en dr\"om om en b\"attre v\"arld, om en 
allm\"an m\"anniskolycka, kort sagt ett ideal. Men s\"arskilt filosoferna bli 
st\"allda upp gent emot de fromma. N\aa{} v\"al, ha de t\"ankt p\aa{} 
n\aa{}got annat \"an p\aa{} idealet, ha de grubblat \"over n\aa{}got annat 
\"an det absoluta jaget? \"Overallt l\"angtan och hopp och ingenting annat 
\"an detta. G\"arna f\"or mig f\aa{} ni kalla det romantik.

Skall \textit{livsnjutningen} triumfera \"over \textit{livsl\"angtan} eller 
livshoppet, s\aa{} m\aa{}ste den betvinga den i den dubbla betydelse, vilken 
Schiller framf\"or i "{}\textit{Ideal um das Leben}"{}, krossa det andliga och 
v\"arldsliga armodet, utpl\aa{}na idealet och -- bekymret f\"or det dagliga 
br\"odet. Den som m\aa{}ste anv\"anda livet till att sl\aa{}ss med dagliga 
br\"odbekymmer, den kan icke njuta det, och den som f\"orst s\"oker sitt liv, 
den har det icke och kan lika s\aa{} litet njuta det; b\aa{}da \"aro fattiga, 
men -- "{}saliga \"aro de fattiga"{}.

De, som hungra efter det sanna livet, ha ingen makt \"over sitt nuvarande, 
utan m\aa{}ste anv\"anda det till att uppn\aa{} detta sanna liv, och m\aa{}ste 
helt offra det \aa{}t denna traktan och str\"avan. Om, hos de religi\"osa, 
vilka hoppas p\aa{} ett hinsidigt liv och blott anse det jordiska livet, som 
en f\"orberedelse till det himmelska, det fullst\"andiga offrandet av den 
jordiska existensen f\"or den t\"ankta himmelska, tr\"ader t\"amligen skarpt i 
dagen, s\aa{} skulle man dock ta stort fel, om man h\"oll de m\"ast upplysta 
och kunniga f\"or mindre uppoffrande. L\aa{}t vara att det "{}sanna livet"{} 
har en mycket mera omfattande betydelse \"an det "{}himmelska"{} f\"orm\aa{}r 
uttrycka. \"Ar kanh\"anda icke -- f\"or att genast framf\"ora de liberalas 
egna begrepp -- det "{}m\"anskliga"{} och "{}sannt m\"anskliga"{} det sanna 
livet? Och f\"or m\aa{}h\"anda envar detta sanna, m\"anskliga liv redan 
fr\aa{}n b\"orjan, eller m\aa{}ste man icke med m\"oda h\"oja sig till detta? 
Har han det redan som sitt n\"arvarande liv, eller m\aa{}ste han tillk\"ampa 
sig det, som sitt framtida liv, som f\"orst kommer honom till del, n\"ar han 
"{}icke l\"angre \"ar befl\"ackad av n\aa{}gon egoism"{}? Enligt denna 
\aa{}sikt \"ar livet blott till f\"or, att man skall vinna livet, och man 
lever blott f\"or att g\"ora m\"anniskans v\"asen levande i sig, men lever 
f\"or detta v\"asens skull. Man har sitt liv, blott f\"or att med detsamma 
f\"orskaffa sig det "{}sanna"{}, fr\aa{}n all egoism renade livet. D\"arf\"or 
r\"ades man f\"or, att godtyckligt bruka sitt liv: det skall blott tj\"ana 
till "{}r\"att bruk"{}.

Man har kort sagt en livskallelse, en livsuppgift, man har n\aa{}got att 
f\"orv\"arkliga och framst\"alla genom sitt liv, ett "{}n\aa{}got"{} f\"or 
vilket v\aa{}rt liv skall tj\"ana oss till medel och v\"arktyg, ett 
"{}n\aa{}got"{}, som \"ar mera v\"art \"an livet, ett "{}n\aa{}got"{}, \aa{}t 
vilket man m\aa{}ste giva livet. Man har en Gud, som fordrar ett 
\textit{levande offer}. Blott m\"anniskooffrens \textit{r\aa{}het} har 
g\aa{}tt f\"orlorad under tidernas lopp; m\"anniskooffret sj\"alv har 
of\"orkortat blivit kvar, och st\"andigt falla f\"orbrytare offer f\"or 
r\"attf\"ardigheten, och vi "{}arma syndare"{} slakta oss sj\"alv som offer 
\aa{}t det "{}m\"anskliga v\"asendet"{}, f\"or "{}m\"ansklighetens id\'e"{}, 
f\"or "{}m\"anskligheten"{} och vad de eljes heta dessa gudar och gudinnor.

Men eftersom vi \"aro skyldiga att offra v\aa{}rt liv \aa{}t detta 
"{}n\aa{}got"{}, s\aa{} ha vi -- ingen r\"att att taga livet av oss.

Kristendomens konservativa tendens till\aa{}ter icke, att man t\"anker p\aa{} 
d\"oden p\aa{} annat s\"att, eller med annan avsikt, \"an att ber\"ova den 
dess udd och s\aa{} -- vackert forts\"atter att leva och existera. Den kristne 
till\aa{}ter allt, finner sig i allt, som g\aa{}r ut \"over honom, n\"ar han 
-- erkejuden -- blott kan schackra och smuggla sig in i himmelen; att d\"oda 
sig sj\"alv t\"ors han icke, han kan blott underh\aa{}lla sig och arbeta 
p\aa{} sin f\"orberedelse till den eviga staden. Konservatism eller 
"{}d\"odens besegrande"{} ligger honom om hj\"artat: "{}den sista fienden, som 
blir besegrad, \"ar d\"oden"{}, (1 Kor. 15, 26.) "{}Kristus har fr\aa{}ntagit 
d\"oden dess makt och genom evangelium bringat livet till v\"arlden och ett 
\textit{of\"org\"angligt} v\"asen"{} (2 Tim. 1, 10). "{}Of\"org\"anglighet"{}, 
stabilitet.

Den sedlige vill det goda, det r\"atta, och n\"ar han tillgriper de medel, som 
f\"ora till detta m\aa{}l, s\aa{} \"aro dessa medel icke \textit{hans} medel, 
utan det godas, r\"attas, o.s.v. egna medel. Dessa medel \"aro aldrig 
osedliga, eftersom de \"aro f\"ormedlare till det goda m\aa{}let; 
\"andam\aa{}let helgar medlen. Denna grundsats kallar man jesuitisk, men den 
\"ar helt igenom "{}sedlig"{}. Den sedlige handlar i ett visst m\aa{}ls eller 
id\'es \textit{tj\"anst}: han g\"or sig till \textit{v\"arktyg} f\"or det 
godas id\'e. liksom den fromme r\"aknar sig till \"ara att vara ett Guds 
v\"arktyg. Sedlighetens bud bjuder, att avvakta d\"oden, som det goda; att 
sj\"alv giva sig d\"oden \"ar osedligt och ont. \textit{Sj\"alvmordet} finner 
ingen urs\"akt inf\"or sedlighetens domarstol. Om den religi\"ose f\"orbjuder 
dig, att taga ditt liv, emedan "{}icke du har givit dig livet, utan Gud, som 
ocks\aa{} \"ar den ende, som kan fr\aa{}ntaga dig det"{} (liksom om Gud icke 
var den som fr\aa{}ntog mig det, om jag d\"odade mig, likas\aa{}v\"al som om 
ett taktegel eller en fientlig kula gjorde slut p\aa{} mitt liv: han hade ju 
hos mig v\"ackt mitt beslut att d\"oda mig!), s\aa{} f\"orbjuder den sedlige 
denna handling, emedan du \"ar skyldig ditt liv \aa{}t fosterlandet o.s.v., 
"{}emedan jag icke vet, om jag icke \"annu skulle kunna g\"ora gott genom mitt 
liv"{}. Naturligtvis! -- det goda f\"orlorar ju ett v\"arktyg i mig, liksom 
Gud f\"orlorar ett "{}herrans redskap"{}. \"Ar jag osedlig, s\aa{} \"aro de 
goda tillfredst\"allda med min \textit{b\"attring}, \"ar jag gudl\"os, s\aa{} 
fr\"ojdar Gud sig \"over min \textit{botf\"ardighet}. Sj\"alvmord \"ar 
s\aa{}ledes b\aa{}de gudl\"ost och ansvarsl\"ost. Om n\aa{}gon, vars 
st\aa{}ndpunkt \"ar religi\"os, tar livet av sig, s\aa{} handlar han 
gudl\"ost; st\aa{}r sj\"alvm\"ordaren d\"aremot p\aa{} sedlighetens 
st\aa{}ndpunkt, s\aa{} handlar han pliktf\"org\"atet, osedligt. Man hade 
mycket huvudbry med fr\aa{}gan, om Emilia Galottis d\"od l\"at r\"attf\"ardiga 
sig inf\"or sedligheten (ty man antog, att det var sj\"alvmord). Att man \"ar 
s\aa{} f\"orf\"aad av kyskheten, detta sedliga goda, att man offrar sitt liv 
f\"or den, det \"ar fullt sedligt; att man d\"aremot icke tilltror sig makten 
\"over sitt blod, \"ar d\"aremot osedligt. S\aa{}dana mots\"agelser 
konstituera \"overhuvudtaget de tragiska konflikterna i de sedliga 
sorgedramerna, och man m\aa{}ste t\"anka och k\"anna sedligt f\"or att kunna 
f\"orst\aa{} och taga del i dem. Det, som g\"aller f\"or fromheten och 
sedligheten, kommer n\"odv\"andigt ocks\aa{} att g\"alla m\"anskligheten, 
emedan man p\aa{} samma s\"att \"ar skyldig sitt liv \aa{}t m\"anniskorna, 
m\"anskligheten eller sl\"aktet. Blott n\"ar jag icke \"ar skyldig mitt liv 
\aa{}t n\aa{}got v\"asen, \"ar livets bibeh\aa{}llande -- min sak. "{}Ett 
spr\aa{}ng fr\aa{}n denna brygga g\"or mig fri!"{}

Men \"aro vi skyldiga v\aa{}rt liv \aa{}t det v\"asen, som vi skola g\"ora 
levande i oss, s\aa{} \"ar det i icke mindre grad v\aa{}r plikt, att icke 
f\"ora detta liv efter \textit{v\aa{}rt} sinne, utan gestalta det i harmoni 
med detta v\"asen. Alla mina k\"anslor, tankar, hela min vilja tillh\"or detta 
v\"asen.Vad som \"overensst\"ammer med detta v\"asen, framg\aa{}r av detsammas 
begrepp. Och hur olika begriper man icke detta begrepp, eller hur olika har 
icke detta v\"asen blivit framst\"allt! Vilka fordringar st\"aller icke det 
h\"ogsta v\"asendet hos mohamedanen, och vilka fordringar f\"ormena sig 
d\"aremot den kristne, att f\"ornimma fr\aa{}n det h\"ogsta v\"asendet; hur 
avvikande m\aa{}ste icke d\"arf\"or de b\aa{}das livsgestaltning bliva. Blott 
detta h\aa{}lla alla fast vid, att det h\"ogsta v\"asendet skall best\"amma 
v\aa{}rt leverne.

Men jag erinrar dock endast i f\"orbig\aa{}ende om de fromma, som i Gud ha sin 
domare och i hans ord ha en ledtr\aa{}d f\"or sitt liv, ty de tillh\"ora en 
f\"org\aa{}ngen utvecklingsperiod och m\aa{}ste s\aa{}som f\"orstenade 
st\"andigt stanna p\aa{} sina fixa platser. I v\aa{}r tid \"ar det icke de 
fromma, utan de liberala, som \"aro dominerade, och \"aven de fromma kunna 
icke undvika, att f\aa{} sitt bleka ansikte f\"argat med lite liberal rodnad. 
Men de liberala erk\"anna icke i Gud sin domare och forma icke sitt liv efter 
de gudomliga orden, utan r\"atta sig efter m\"anniskan: "{}m\"anskliga"{}, 
icke "{}gudomliga"{} skola de vara och leva.

M\"anniskan \"ar liberalernas h\"ogsta v\"asen, m\"anniskan \"ar 
\textit{domare} \"over deras liv, m\"anskligheten deras ledtr\aa{}d eller 
katekes. Gud \"ar ande, men m\"anniskan \"ar den "{}fullkomligaste anden"{}, 
det slutliga resultatet av den l\aa{}nga ande-jakten eller forskningen i 
gudomlighetens djup, d.v.s. i andens djup.

Alla dina drag skola vara m\"anskliga; sj\"alv skall du vara m\"ansklig 
fr\aa{}n hj\"assan till fotabj\"allet, i det inre som det yttre, ty 
m\"anskligheten \"ar din \textit{kallelse}.

Kallelse -- best\"ammelse -- uppgift! --

Envar blir vad han kan bli. En f\"odd diktare kan v\"al av ogynnsamma 
omst\"andigheter hindras fr\aa{}n att st\aa{} p\aa{} h\"ojden av sin tid, och, 
efter de d\"artill n\"odv\"andiga stora studierna, att skapa utbildade 
konstv\"ark; men dikta skall han, antingen han \"ar torpare eller nog lycklig 
att leva vid weimarska hovet. En f\"odd musiker skall musicera, antingen det 
blir p\aa{} alla m\"ojliga instrument eller blott p\aa{} en hasselpipa. En 
medf\"odd filosofisk beg\aa{}vning kan upptr\"ada som universitetsfilosof 
eller byfilosof. Och en f\"odd dummerj\"ons, som samtidigt kan vara en 
fiffikus (det kan mycket v\"al f\"orenas) skall st\"andigt f\"orbli korkad, 
antingen han blir dresserad till byr\aa{}chef eller han tj\"anar som 
byr\aa{}chefens st\"ovelputsare. De f\"odda dumhuvudena bilda obestridligt den 
talrikaste m\"anniskoklassen. Och varf\"or skulle icke samma skillnad 
upptr\"ada inom m\"anniskosl\"aktet, liksom den g\"or det inom varje 
djurklass? \"Overallt finns det beg\aa{}vade och mindre beg\aa{}vade.

Men blott f\aa{} \"aro s\aa{} bl\"otsinniga, att man icke kan bibringa dem 
id\'eer. D\"arf\"or anser man vanligen alla m\"anniskor f\"orm\"ogna att 
mottaga religion. I viss grad kunna de ocks\aa{} bibringas andra id\'eer, 
t.ex. till musikalisk f\"orst\aa{}else, till och med lite filosofi o.s.v. 
H\"artill knyter nu religionens pr\"astv\"alde sedligheten, bildningen, 
vetenskapen o.s.v., och kommunisterna vilja t.ex. genom sin folkskola g\"ora 
allt tillg\"angligt f\"or alla. Man h\"or ofta den vanliga inv\"andningen, att 
den "{}stora massan"{} icke kan undvara religionen. Men det \"ar icke nog med, 
att man bortd\"omt den stora massan till religionen, nu m\aa{}ste den \"aven 
befatta sig med "{}allt m\"anskligt"{}. Dressyren blir allt allm\"annare och 
omfattande.

Ni arma stackare, som skulle kunnat leva s\aa{} lyckliga, om ni v\aa{}gat 
r\"ora er p\aa{} egen hand, ni skola dansa efter skolm\"astarens och 
bj\"ornledarens pipa, f\"or att g\"ora konststycken, som ni aldrig sj\"alvmant 
skulle gjort. Och ni reagera icke mot, att man alltid brukar er p\aa{} ett 
helt annat s\"att, \"an s\aa{} som ni skulle ha \"onskat. Nej, ni upprepa 
mekaniskt de inl\"arda fr\aa{}gorna: "{}Vad \"ar min kallelse? Vad skall 
jag?"{} Ni beh\"ova blott fr\aa{}ga s\aa{} f\"or att l\aa{}ta s\"aga och 
\textit{befalla} er vad ni skola, l\aa{}ta er p\aa{}l\"aggas er kallelse, 
eller ocks\aa{} sj\"alva befalla och p\aa{}l\"agga er efter lagens 
f\"oreskrifter. I f\"orh\aa{}llandet till viljan heter det d\aa{}: jag vill 
vad jag \textit{skall}.

En m\"anniska \"ar icke "{}kallad"{} till n\aa{}gonting och har ingen 
"{}uppgift"{} lika litet som en planta eller ett djur har en kallelse. Blomman 
f\"oljer icke kallelsen, att full\"anda sig, men den anv\"ander alla sina 
krafter, s\aa{} gott den kan, till att njuta och f\"ort\"ara v\"arlden, 
d.v.s.: den suger s\aa{} mycket kraft ur jorden, s\aa{} mycken luft av etern, 
s\aa{} mycket ljus fr\aa{}n solen, som den kan mottaga och h\"arb\"argera. 
F\aa{}geln lever icke i enlighet med n\aa{}gon kallelse, men den brukar sina 
krafter s\aa{} l\aa{}ngt den kan: den f\aa{}ngar insekter och sjunger av 
hj\"artans lust. Men blommans och f\aa{}gelns krafter \"aro i j\"amf\"orelse 
med m\"anniskans mycket ringa och en m\"anniska, som anv\"ander sina krafter 
att ingripa i v\"arlden, \"ar mycket m\"aktigare \"an b\aa{}de blomma och 
djur. Hon har ingen kallelse, men hon har krafter, som framtr\"ada d\"ar de 
finnas, ty hennes varande best\aa{}r ju endast i dessa yttringar, som lika 
litet kunna vara ov\"arksamma, som livet vore liv om det "{}stod stilla"{} 
blott f\"or en sekund. Nu skulle man kunna tillropa m\"anniskorna: bruka din 
kraft. Men detta imperativ inneh\"oll d\aa{}, att det skulle vara m\"anniskans 
uppgift att bruka sin kraft. S\aa{} \"ar det icke. Tv\"artom brukar i 
v\"arkligheten envar sin kraft, utan att f\"orst anse det f\"or sin kallelse: 
var och en brukar varje \"ogonblick s\aa{} mycken kraft som han besitter. Man 
s\"ager ofta om en besegrad: han hade kunnat anstr\"anga sig mera, men man 
gl\"ommer, att om han, vid \"ogonblicket f\"or sitt nederlag, hade haft kraft, 
att ytterligare sp\"anna sina krafter (t. ex. kroppskrafter), han d\aa{} icke 
skulle ha underl\aa{}tit detta. G\"allde det blott en minuts modl\"oshet, 
s\aa{} var detta dock en minutl\aa{}ng -- kraftl\"oshet. Krafterna l\aa{}ta 
visserligen sk\"arpa sig och m\aa{}ngfaldigas isynnerhet vid fientligt 
motst\aa{}nd eller genom v\"anskapligt bist\aa{}nd; men d\"ar man saknar 
anv\"andning f\"or dem, d\"ar kan man ocks\aa{} vara s\"aker p\aa{} att de 
\"aro fr\aa{}nvarande. Man kan sl\aa{} eld ur en sten, men utan slaget kommer 
intet ur den. P\aa{} samma s\"att beh\"over m\"anniskan en p\aa{}st\"otning.

Men eftersom krafter st\"andigt visa sig v\"arksamma av sig sj\"alv, s\aa{} 
skulle ett p\aa{}bjudande att bruka dem, vara \"overfl\"odigt och dumt. Det 
\"ar icke m\"anniskans uppgift och \textit{kallelse} att bruka sina krafter, 
utan detta \"ar hennes st\"andigt v\"arkliga \textit{g\"arning}. Kraft \"ar 
blott ett enkelt ord f\"or kraftyttring.

Liksom denna ros alltifr\aa{}n b\"orjan \"ar sann ros, denna n\"aktergal 
alltid \"ar sann n\"aktergal, p\aa{} samma s\"att \"ar jag sann m\"anniska, 
icke f\"orst n\"ar jag fyller min kallelse, utan jag \"ar det allt fr\aa{}n 
b\"orjan. Mitt f\"orsta lallande \"ar ett livstecken fr\aa{}n en "{}sann 
m\"anniska"{}, min livskamp dess kraftutgjutning, mitt sista andedrag dess 
sista kraftanstr\"angning.

Den sanna m\"anniskan ligger icke i framtiden som ett f\"orem\aa{}l f\"or 
l\"angtan, utan n\"arvarande och v\"arklig tillh\"or den nutiden. Hur och vem 
jag \"an m\aa{} vara, full av gl\"adje och k\"arlek, barn eller \aa{}ldring, i 
tillf\"orsikt eller tvivel, sovande eller vaken, s\aa{} \"ar jag alltid den 
sanna m\"anniskan.

Men \"ar jag m\"anniskan och har jag v\"arkligen funnit henne (som den 
religi\"osa m\"anskligheten betecknar som ett avl\"agset m\aa{}l) i mig, 
s\aa{} \"ar ocks\aa{} allt "{}sannt m\"anskligt"{} \textit{mitt eget}. Det, 
som man tillskriver m\"ansklighetens id\'e, det tillh\"or mig. Exempelvis 
denna handlingsfrihet vilken "{}m\"anskligheten"{} f\"orst skall uppn\aa{} och 
som man f\"orl\"agger i det fj\"arran framtida som en f\"ortrollande dr\"om. 
Jag tager den f\"or min del i f\"orv\"ag s\aa{}som min egendom och anv\"ander 
den under smugglingens t\"ackmantel. Ang\aa{}ende pr\"assfriheten har jag 
demonstrerat samma sak h\"ar ovan.

Allt \"ar mitt eget, d\"arf\"or tar jag tillbaka det, som vill undandraga sig 
mig, men framf\"orallt h\"amtar jag st\"andigt tillbaka mig sj\"alv, om jag 
n\aa{}gon g\aa{}ng skulle halka undan till n\aa{}gon tj\"ansteplikt. Men 
\"aven detta \"ar ingalunda min kallelse, utan min naturliga g\"arning.

Alltnog -- det \"ar en ofantlig skillnad, om jag g\"or mig till utg\aa{}ngs- 
eller slutpunkt. I senare fallet har jag mig icke, \"ar \"annu fr\"ammande 
f\"or mig, \"ar mitt v\"asen, mitt "{}sanna v\"asen"{}, och detta f\"or mig 
fr\"ammande "{}sanna v\"asen"{} skall som ett sp\"oke med tusende namn driva 
gyckel med mig. Eftersom jag \"annu icke \"ar jag, s\aa{} \"ar jag n\aa{}got 
annat jag \"an mitt jag (t.ex. Gud, den sanna m\"anniskan, den sannt fromme, 
den f\"ornuftige, den frie o.s.v.)

\"Annu fj\"arran fr\aa{}n mig delar jag mig i tv\aa{} h\"alvter, varav den 
ena, den ouppn\aa{}dda, \"ar den sanna. Den andra, den osanna, m\aa{}ste 
bringas som offer, n\"amligen den icke andliga; den f\"orra, den sanna, skall 
vara hela m\"anniskan, n\"amligen anden. S\aa{} heter det: "{}anden \"ar 
m\"anniskans egentliga v\"asen"{}; eller "{}m\"anniskan existerar blott 
andligt som m\"anniska"{}. Nu g\aa{}r man med lystnad l\"ost p\aa{} att 
f\aa{}nga anden, liksom om man d\aa{} skulle inf\aa{}ngat sig, och under 
jakten efter sig, f\"orlorar man sig s\aa{} ur sikte, d\"ar man \"ar. Och 
liksom man stormar sig sj\"alv, s\"atter efter den aldrig uppn\aa{}dde, s\aa{} 
f\"oraktar man ocks\aa{} de klokas regel, att taga m\"anniskorna, som de 
\"aro, och tar dem h\"allre, som de skola vara; hetsar envar efter sitt 
"{}sanna jag"{} och "{}str\"avar att g\"ora alla till lika ber\"attigade, lika 
aktbara, lika sedliga eller f\"ornuftiga m\"anniskor"{}.

Ja, "{}om m\"anniskorna voro som de \textit{skulle} och \textit{kunde} vara, 
om alla m\"anniskor voro f\"ornuftiga, alla \"alskade varandra broderligt"{}, 
s\aa{} skulle livet vara ett paradis. -- N\aa{}v\"al, m\"anniskorna \"aro vad 
de skola och kunna vara. Vad skola de vara? V\"al icke mer \"an de kunna vara? 
Och vad kunna de vara? Ocks\aa{} icke mer \"an vad de just -- kunna, d.v.s. 
det de ha f\"orm\aa{}ga och kraft att vara. Men detta \"aro de i 
v\"arkligheten, ty vad de icke \"aro, \textit{\"aro de icke i st\aa{}nd att 
vara}: ty att vara i st\aa{}nd till n\aa{}got inneb\"ar att -- i 
v\"arkligheten vara det. Man \"ar icke i st\aa{}nd till, vad man icke 
v\"arkligen \"ar, man \"ar icke i st\aa{}nd att g\"ora, vad man icke i 
v\"arkligheten g\"or. Kan v\"al en starrblind se? Ja, om han lyckas att bli 
botad fr\aa{}n starren. Men f\"or \"ogonblicket kan han icke se, emedan han 
icke ser. M\"ojlighet och v\"arklighet falla alltid samman. Man kan icke, vad 
man icke g\"or, liksom man icke g\"or vad man icke kan.

Egendomligheten i detta p\aa{}st\aa{}ende f\"orsvinner, om man bet\"anker, att 
orden: "{}det \"ar m\"ojligt, att o.s.v."{} n\"astan aldrig har annan 
betydelse, \"an detta: "{}jag kan t\"anka mig, att o.s.v."{} Exempelvis: 
"{}det \"ar m\"ojligt, att alla m\"anniskor leva f\"ornuftigt"{}, d.v.s.: jag 
kan t\"anka mig, att alla m\"anniskor leva f\"ornuftigt. D\aa{} emellertid 
mitt t\"ankande icke kan v\"arka, och s\aa{}ledes h\"aller icke v\"arkar, att 
alla m\"anniskor leva f\"ornuftigt, utan detta m\aa{}ste \"overl\aa{}tas 
\aa{}t m\"anniskorna sj\"alva, s\aa{} \"ar det allm\"anna f\"ornuftet blott 
t\"ankbart f\"or mig, en t\"ankbarhet, men som s\aa{}dan faktiskt en 
\textit{v\"arklighet}, som blott blir kallat en m\"ojlighet i 
f\"orh\aa{}llande till det, som jag icke \textit{kan} g\"ora, n\"amligen de 
andras f\"ornuftighet. S\aa{} l\aa{}ngt det beror p\aa{} dig, s\aa{} skulle 
alla m\"anniskor kunna vara f\"ornuftiga, ty du har ingenting emot det, ja, 
s\aa{} l\aa{}ngt din tanke r\"acker, kan du m\aa{}h\"anda h\"aller icke 
uppt\"acka n\aa{}got hinder, och d\"armed finns det h\"aller ingenting i ditt 
t\"ankande, som st\aa{}r saken i v\"agen: den \"ar dig t\"ankbar.

Men d\aa{} nu likv\"al icke alla m\"anniskor \"aro f\"ornuftiga, s\aa{} kunna 
de v\"al h\"aller icke vara det.

 \"Ar det n\aa{}got, som icke har skett eller icke sker, av det som man 
f\"orest\"aller sig skulle vara l\"att och m\"ojligt, s\aa{} kan man vara 
s\"aker p\aa{}, att n\aa{}got st\aa{}r i v\"agen f\"or saken och den \"ar -- 
om\"ojlig. V\aa{}r tid har sin konst, sin vetenskap o.s.v. Konsten m\aa{} nu 
vara f\"orskr\"ackligt d\aa{}lig, men kan man d\"arf\"or s\"aga, att vi 
f\"ortj\"anade att ha en b\"attre och skulle kunna ha den, om vi blott ville? 
Vi ha precis s\aa{} mycken konst, som vi kunna ha. V\aa{}r nuvarande konst 
\"ar den \textit{enda m\"ojliga} f\"or n\"arvarande och d\"arf\"or det 
v\"arkliga.

\"Aven i den mening, till vilken man slutligen skulle kunna reducera ordet 
"{}m\"ojlig"{} (att det betyder "{}tillkommande"{}) beh\aa{}ller det 
"{}v\"arklighetens"{} fulla kraft. S\"ager man exempelvis: det \"ar m\"ojligt, 
att solen g\aa{}r upp i morgon -- s\aa{} betyder detta blott: f\"or denna 
dagen \"ar morgondagen den v\"arkligt tillkommande tiden; ty det beh\"over 
v\"al icke antydas, att det tillkommande blott \"ar v\"arkligt tillkommande, 
s\aa{} l\"ange den \"annu icke intr\"affat.

Men vartill tjena dessa v\"arderingar av ett ord? Om icke det \"odesdigraste 
missf\"orst\aa{}nd under \aa{}rhundraden dolt sig under detta lilla ord, 
sp\"okade icke den besatta m\"ansklighetens alla sp\"oken i detta enda begrepp 
"{}m\"ojlig"{}, s\aa{} skulle vi icke h\"ar bekymrat oss om detsamma.

Tanken beh\"arskar den besatta v\"arlden. M\"ojligheten \"ar ingenting annat 
\"an t\"ankbarheten och tusende offer har \"anda hittills fallit offer f\"or 
den gr\"asliga \textit{t\"ankbarheten}. Det var t\"ankbart, att m\"anniskorna 
skulle kunna vara f\"ornuftiga, t\"ankbart, att de erk\"ande Kristus, 
t\"ankbart, att de entusiasmerade sig f\"or det goda och blevo sedliga, 
t\"ankbart, att de alla flydde till kyrkans sk\"ote, t\"ankbart, att de icke 
t\"ankte, talade eller gjorde n\aa{}got statsfarligt, t\"ankbart, att de 
skulle kunna vara lydiga unders\aa{}tar; men d\"arf\"or, att det var 
t\"ankbart, var det -- s\aa{} lydde slutsatsen -- m\"ojligt, och vidare, 
emedan det var m\"ojligt f\"or m\"anniskorna (just h\"ar ligger det 
bedr\"agliga: emedan det \"ar t\"ankbart f\"or mig, d\aa{} \"ar det m\"ojligt 
f\"or m\"anniskorna), s\aa{} \textit{skulle} de vara det, s\aa{} var det deras 
\textit{kallelse}; och slutligen -- endast enligt denna kallelse, skall man 
betrakta m\"anniskorna blott som \textit{kallade}; icke "{}s\aa{}dana de 
\"aro, utan s\aa{}dana de skola vara"{}. Och vad f\"oljer h\"arav? Det \"ar 
icke den enskilde som \"ar m\"anniskan, utan en \textit{tanke}, ett 
\textit{ideal} \"ar det, som \"ar m\"anniskan, till vilket den enskilde icke 
ens f\"orh\aa{}ller sig, som barnet till mannen, utan som ett kritstreck till 
den t\"ankta punkten, eller som en -- f\"org\"anglig skapelse till den evige 
skaparen, eller enligt mod\"arn \aa{}sk\aa{}dning, som exemplaret till 
sl\"aktet. H\"ar framtr\"ader "{}m\"ansklighetens"{} f\"orh\"arligande, den 
"{}eviga, od\"odliga"{}, till vars \"ara (in majorem humanitatis gloriam) den 
enskilde m\aa{}ste offra sig, och finna sin "{}od\"odliga \"ara"{} i, att ha 
gjort n\aa{}gonting f\"or "{}m\"ansklighetsanden"{}.

D\"arf\"or h\"arska de \textit{t\"ankande} i v\"arlden, s\aa{} l\"ange som 
pr\"ast och skolm\"astartiden r\"acker, och vad de t\"anka sig, det \"ar 
m\"ojligt, men vad som \"ar m\"ojligt m\aa{}ste f\"orv\"arkligas. De 
\textit{t\"anka} sig ett m\"anniskoideal, som emellertid blott \"ar 
v\"arklighet i deras tankar; men de t\"anka sig ocks\aa{} m\"ojligheten av, 
att kunna realisera detsamma, och det kan icke bestridas, dess 
f\"orv\"arkligande \"ar v\"arkligt -- t\"ankbar, den \"ar en -- id\'e.

Men jag och du, vi kunna v\"al vara m\"anniskor, om vilka n\aa{}gon annan kan 
\textit{t\"anka}, att vi \"annu skulle kunna bli goda kristna; men om han 
ville "{}bearbeta"{} oss f\"or detta syfte, s\aa{} skulle vi snart l\aa{}ta 
honom f\"orst\aa{}, att v\aa{}r kristlighet \textit{blott \"ar t\"ankbar}, men 
f\"or \"ovrigt \textit{om\"ojlig}: han skulle f\aa{} erfara, n\"ar han kom med 
sina intr\"angande \textit{tankar}, sin "{}goda tro"{}, att vi icke alls 
\textit{beh\"ovd}e bli, vad vi icke ville bli.

Och s\aa{} g\aa{}r det fram\aa{}t, l\aa{}ngt f\"orbi de fromma och frommaste. 
"{}Om alla m\"anniskor voro f\"ornuftiga, om alla gjorde det r\"att \"ar, om 
alla leddes av m\"anniskok\"arlek o.s.v.!"{} F\"ornuft, r\"att, 
m\"anniskok\"arlek o.s.v. st\"alldes framf\"or \"ogonen p\aa{} m\"anniskan, 
som hennes kallelse, som m\aa{}l f\"or hennes str\"avanden. Och vad vill det 
s\"aga att vara f\"ornuftig? Att k\"anna sig sj\"alv? Nej, f\"ornuftet \"ar en 
bok av lagar, som alla \"aro riktade emot egoismen.

Den hittillsvarande historien \"ar den \textit{andliga} m\"anniskans historia. 
Efter sinnlighetens period b\"orjar den egentliga historien, d.v.s. 
andlighetens period, pr\"astv\"aldets, osinnlighetens, \"oversinnlighetens, 
vansinnighetens period. M\"anniskan b\"orjar nu att vilja bliva och vara 
\textit{n\aa{}got}. Vad? God, vacker, sann; n\"armare: sedlig, from, v\"anlig 
o.s.v. Hon vill g\"ora en "{}r\"att m\"anniska"{} av sig. M\"anniskan \"ar 
hennes m\aa{}l, hennes plikt, hennes best\"amning, kallelse, uppgift, hennes 
\textit{ideal}: "{}m\"anniskan"{} \"ar hennes tillkommande, hinsidiga. Och vad 
\"ar det som g\"or henne till en "{}riktig"{} m\"anniska? Att hon \"ar sann, 
god, sedlig o.d. Nu ser hon oblitt p\aa{} varje sj\"al, som icke erk\"anner 
samma "{}n\aa{}got"{}, icke s\"oker samma sedlighet, icke har samma tro; hon 
f\"orjagar separatisterna, k\"attarna, sekteristerna"{} o.s.v.

Ingen hund, intet f\aa{}r, bem\"odar sig om att vara en "{}r\"att hund, ett 
r\"att f\aa{}r"{}; f\"or intet djur f\"orefaller dess v\"asen som dess 
uppgift, d.v.s. som ett begrepp, som det m\aa{}ste realisera. Det realiserar 
sig, genom att leva ut sig, d.v.s. uppl\"oser sig, f\"org\aa{}s. Det fordrar 
icke, att vara eller bliva n\aa{}got annat, \"an det \"ar.

Vill jag r\aa{}da er, att likna djuren? Jag kan sannolikt icke uppmuntra er 
till att bli djur, d\aa{} detta \aa{}ter vore en uppgift, ett ideal ("{}i flit 
kan bien m\"astra dig"{}). Det skulle ocks\aa{} vara detsamma, som man 
\"onskade djuren, att de skulle bliva m\"anniskor. Er natur \"ar nu en 
g\aa{}ng en m\"ansklig, ni \"aro m\"anskliga naturer, d.v.s. m\"anniskor. Men 
just emedan ni redan \"aro det, s\aa{} beh\"ova ni icke bliva det. \"Aven djur 
bli dresserade och ett dresserat djur gj\"or m\aa{}nga onaturligheter. Men en 
dresserad hund \"ar f\"or sig icke b\"attre \"an en naturlig, och har ingen 
f\"ordel av sin dressyr, \"aven om hon \"ar lite umg\"angligare f\"or oss.

Alltid har man bem\"odat sig om, att g\"ora alla m\"anniskor till sedliga, 
f\"ornuftiga, fromma, m\"anskliga o.d. v\"asen, d.v.s. att dressera dem. De 
stranda mot det obetvingeliga jaget, mot den egna naturen, mot egoismen. De 
dresserade uppn\aa{} aldrig sitt ideal och bek\"anna sig blott med munnen till 
de upph\"ojda grundsatserna, eller avl\"agga en bek\"annelse, en 
trosbek\"annelse. Gent emot denna bek\"annelse m\aa{}ste de alltid i sitt 
\textit{leverne} "{}bek\"anna sig som syndare"{} och stanna bakom sitt ideal; 
de \"aro "{}svaga m\"anniskor"{} och b\"ara med t\aa{}lamod den "{}m\"anskliga 
svagheten"{}.

Helt annorlunda f\"orh\aa{}ller det sig, n\"ar de icke jagar efter ett ideal, 
som sin best\"amning, utan uppl\"oser sig, liksom tiden uppl\"oser allt. 
Uppl\"osningen \"ar icke din best\"amning eftersom den \"ar p\aa{}g\aa{}ende, 
n\"arvarande.

Visserligen har \textit{bildningen}, m\"anniskornas religiositet, gjort 
m\"anniskorna fria, men blott gjort dem fria fr\aa{}n en herre, f\"or att 
kasta dem i armarna p\aa{} en annan. Genom religionen har jag l\"art mig att 
t\"amja mina beg\"ar, v\"arldens motst\aa{}nd bryter jag med list, som 
s\"attes mig i hand av \textit{vetenskapen}; jag tj\"anar icke l\"angre 
n\aa{}gon m\"anniska: "{}jag \"ar ingen m\"anniskas slav"{}. Men s\aa{} kommer 
det: "{}du m\aa{}ste mera lyda Gud \"an m\"anniskor"{}. P\aa{} detta s\"att 
\"ar jag visserligen fri fr\aa{}n den of\"ornuftiga best\"amningen genom mina 
drifter, men lydig mot h\"arskarinnan -- \textit{f\"ornuft}. Jag har vunnit 
"{}andlig frihet"{}, "{}andens frihet"{}. Just d\"armed har jag blivit lydande 
under \textit{anden}. Anden befaller mig, f\"ornuftet leder mig, de \"aro mina 
ledare och h\"arskare. Men om jag icke \"ar k\"ott, s\aa{} \"ar jag 
sannerligen heller icke ande. Andens frihet \"ar mitt slaveri, emedan jag \"ar 
mer \"an k\"ott eller ande.

Bildningen har utan tvivel gjort mig till \textit{m\"aktig}. Den har givit mig 
makt \"over alla drifter, s\aa{}v\"al \"over min naturs drifter som v\"arldens 
beg\"arelser och v\aa{}ldsamheter. Jag f\"orst\aa{}r, och har genom bildningen 
vunnit kraft till, att icke l\aa{}ta tvinga mig att brukas av n\aa{}got av 
mina beg\"ar, lustar eller k\"anslor: jag \"ar deras -- \textit{herre}. P\aa{} 
samma s\"att blir jag \textit{herre} \"over den motsp\"anstiga v\"arlden genom 
vetenskapen och konsten. Anden har gjort mig till \textit{herre}. -- Men 
\"over anden sj\"alv har jag ingen makt. Fr\aa{}n religionen (bildningen) 
h\"amtade jag v\"al medel till att "{}besegra v\"arlden"{}, men jag l\"arde 
icke av den hur jag skulle kunna betvinga Gud och bli hans herre, ty "{}Gud 
\"ar anden"{}. Och d\"artill kan anden, \"over vars jag jag icke f\"orm\aa{}r 
bli herre, upptr\"ada i en m\aa{}ngfald olika gestalter: han kan heta Gud 
eller folkande, stat, familj, f\"ornuft eller -- frihet, m\"ansklighet, 
m\"anniska.

Jag upptager tacksamt, vad bildningens \aa{}rhundraden har invunnit \aa{}t 
mig; av detta vill jag icke uppgiva eller bortkasta n\aa{}gonting: jag har 
icke levt f\"org\"aves. Den erfarenheten, att jag har \textit{makt} \"over min 
natur, och icke beh\"over vara slav under mina beg\"ar, skall icke g\aa{} mig 
ur h\"anderna; erfarenheten, att jag genom bildningsmedel kan betvinga 
v\"arlden, \"ar allt f\"or dyrk\"opt, f\"or att jag skulle kunna f\"org\"ata 
den. Men jag vill \"annu mer.

Man fr\aa{}gar, vad m\"anniskan kan bli, vad hon kan \aa{}stadkomma, vilka 
f\"ordelar hon kan f\"orskaffa sig, och s\aa{} uppst\"aller man det h\"ogsta 
av allt som kallelse, som om allt vore m\"ojligt f\"or mig!

N\"ar man ser n\aa{}gon f\"ort\"aras av en sjukdom, en lidelse (t.ex. 
girighet, svartsjuka) s\aa{} uppst\aa{}r den \"onskan, att kunna l\"osa henne 
fr\aa{}n denna besatthet och f\"orhj\"alpa henne till 
"{}sj\"alv\"overvinnelse"{}. Vi vilja g\"ora en "{}m\"anniska"{} av henne! Det 
vore ju r\"att vackert om icke en annan besatthet genast blev satt i dess 
st\"alle. Men man befriar blott slaven fr\aa{}n girigheten, f\"or att 
\"overl\"amna honom till fromheten, humaniteten eller n\aa{}gon annan princip, 
och p\aa{} nytt s\"atta honom p\aa{} en \textit{fast st\aa{}ndpunkt}.

Denna f\"orflyttning fr\aa{}n en inskr\"ankt st\aa{}ndpunkt till en upph\"ojd 
f\aa{}r sitt uttryck i orden: vi skola icke rikta v\aa{}r uppm\"arksamhet 
p\aa{} det f\"org\"angliga, utan p\aa{} det of\"org\"angliga, icke p\aa{} det 
timliga utan p\aa{} det eviga, det absoluta, gudomliga, rent m\"anskliga 
o.s.v. -- p\aa{} det \textit{andliga}.

Man ins\aa{}g mycket snart, att det icke var likgiltigt vid vad man f\"aster 
sitt hj\"arta, eller med vad man syssels\"atter sig: man erk\"ande 
\textit{f\"orem\aa{}lens} betydelse. Tingets v\"asen \"ar h\"ojt \"over 
tingens enskildheter, ja endast v\"asendet \"ar t\"ankbart hos det, \"ar f\"or 
den \textit{t\"ankande} m\"anniskan. Rikta d\"arf\"or icke l\"angre ditt 
\textit{sinne} p\aa{} \textit{tingen}, utan dina \textit{tankar} p\aa{} 
\textit{v\"asendet}. "{}Saliga \"aro de som icke se och dock tro"{}, d.v.s. 
saliga \"aro de t\"ankande, ty de ha att g\"ora med det osynliga och tro 
p\aa{} det.

Men slutligen m\aa{}ste man \"overhuvud kunna "{}sl\aa{} allt ur sinnet"{}, om 
ocks\aa{} blott f\"or att kunna insomna. Ingenting f\aa{}r syssels\"atta oss, 
med vilket vi icke syssels\"atta oss: den \"aregirige kan icke undfly sina 
\"aregiriga planer, den gudfruktige, icke tanken p\aa{} Gud; narraktighet och 
besatthet falla samman i ett.

Blott den sinnliga eller syndiga m\"anniskan kan f\"ores\"atta sig att 
realisera sitt \textit{v\"asen}, eller att vilja leva i enlighet med sina 
\textit{begrepp}, blott s\aa{} l\"ange hon har valet mellan sinneslycka och 
sj\"alsfrid, blott s\aa{} l\"ange hon \"ar en "{}arm syndare"{}. Att leva i 
enlighet med sina begrepp betyder hos den gudstroende att "{}vara from"{}, hos 
den m\"ansklighetstroende, att "{}leva m\"anskligt"{}. Den kristne \"ar 
ingenting annat \"an en sinnlig m\"anniska, som, d\"arigenom att hon k\"anner 
till det heliga och \"ar medveten om att hon f\"org\aa{}r sig mot det, i sig 
sj\"alv ser en "{}arm syndare"{}: sinnlighet, f\"ornummen som "{}syndighet"{}, 
\"ar kristligt medvetande, \"ar sj\"alva det kristna. Och om nu nyskaparen 
icke l\"angre anv\"ander sig av uttrycken "{}synd"{} och "{}syndigt"{}, men i 
st\"allet "{}egoism"{}, "{}egenk\"arlek"{}, "{}egennytta"{} ger honom 
huvudbry; om dj\"avulen omvandlas till "{}om\"anniska"{} eller \"overs\"attes 
till "{}egoistisk m\"anniska"{} \"ar han d\aa{} mindre kristen \"an f\"orut? 
\"Ar det icke fortfarande samma skillnad mellan gott och ont; \"ar det icke 
fortfarande en domare \"over oss: "{}m\"anniskan"{}; ha vi icke fortfarande en 
kallelse, kallelsen att g\"ora sig till m\"anniska? Kallar man det icke 
l\"angre kallelse, utan "{}uppgift"{} eller "{}plikt"{}, s\aa{} \"ar denna 
namnf\"or\"andring fullkomligt riktig, eftersom "{}m\"anniskan"{} icke -- 
s\aa{}som Gud -- \"ar ett personligt v\"asen, som kan "{}kalla"{}; men utom 
namnf\"or\"andringen har allt stannat vid det gamla.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Var ock en har ett f\"orh\aa{}llande till objektet och alla f\"orh\aa{}lla sig 
olika till detsamma. L\aa{}t oss som exempel taga den bok till vilken 
millioner m\"anniskor under tv\aa{} \aa{}rtusenden haft ett f\"orh\aa{}llande 
-- bibeln. Vad \"ar den, vad var den f\"or en var? Ingenting annat \"an det, 
\textit{vad de gjorde av den}! F\"or den, som icke befattar sig med den, f\"or 
den \"ar den ingenting; den som brukar den som amulett, f\"or den har den 
blott v\"arde och betydelse som trollmedel; f\"or den som blott leker med den 
(exempelvis barn) \"ar den blott en leksak o.s.v.

Nu fordrar kristendomen, att den skall vara \textit{ett och detsamma} f\"or 
alla: en helig bok eller den "{}heliga skrift"{}. Detta inneb\"ar, att de 
kristnas \aa{}sikt ocks\aa{} skall vara alla de andra m\"anniskornas 
\aa{}sikt, och att ingen f\aa{}r f\"orh\aa{}lla sig p\aa{} n\aa{}got avvikande 
s\"att till detta objekt. D\"armed blir f\"orh\aa{}llandets egenhet eller 
s\"aregenhet f\"orst\"ort, och en uppfattning, en mening blir fastst\"alld, 
som den "{}sanna"{}, den "{}enda sanna"{}. Tillsammans med friheten, att av 
bibeln g\"ora vad jag ville, blir \"overhuvud taget handlandets frihet hindrad 
och i dess st\"alle s\"attes tv\aa{}nget av en \aa{}sikt eller ett omd\"ome. 
Den, som f\"allde det omd\"omet, att bibeln var m\"ansklighetens stora 
misstag, han d\"omde -- straffv\"art, som en f\"orbrytare.

I verkligheten d\"omer barnet, som river s\"onder den och leker med den, eller 
InkaAtahualpa, som l\"agger sitt \"ora till den och f\"oraktligt kastar den 
undan, n\"ar den f\"orblir stum, lika riktigt \"over bibeln, som pr\"asten, 
vilken prisar "{}Guds ord"{} i densamma, eller kritikern, som kallar den ett 
maschverk av m\"anniskoh\"ander. Ty hur vi umg\aa{}s med tingen, det \"ar en 
sak f\"or v\aa{}rt \textit{godtycke}, v\aa{}rt \textit{behag}: vi bruka dem av 
\textit{hj\"artans lust}, eller tydligare, vi bruka dem, just s\aa{} som vi 
kunna. Vad skrika d\aa{} pr\"asterna f\"or, n\"ar de se hur Hegel och de 
spekulativa teologerna g\"ora spekulativa tankar ur bibelns inneh\aa{}ll? Just 
d\"arf\"or, att dessa bruka dem av hj\"artans lust eller "{}f\"orfara 
godtyckligt med densamma"{}.

Men emedan vi alla behandlat objektet godtyckligt, d.v.s. umg\aa{}s med det 
s\aa{} som det b\"ast \textit{behagar} oss (ingenting behagar filosofen s\aa{} 
mycket, som n\"ar han i vart och ett kan uppsp\aa{}ra en "{}id\'e"{}, liksom 
det behagar den gudfruktige, att i allt vara Gud till behag, t.ex. genom att 
h\aa{}lla bibeln helig), s\aa{} m\"ota vi ingenst\"ades s\aa{} pinsamt 
godtycke, s\aa{} fruktansv\"ard v\aa{}ldsv\"arkan, s\aa{} dumt tv\aa{}ng, som 
just p\aa{} detta omr\aa{}de f\"or v\aa{}rt -- \textit{eget godtycke}. Om vi 
f\"orfara godtyckligt, genom att vi fatta de heliga f\"orem\aa{}len s\aa{} 
eller s\aa{}, hur skola vi d\aa{} kunna f\"ort\"anka pr\"astsj\"alarna, n\"ar 
de p\aa{} \textit{sitt s\"att} behandla oss lika s\aa{} godtyckligt och d\"oma 
oss till den eviga elden, eller annat straff, kanske till -- censur?

S\aa{}dan som en m\"anniska \"ar, s\aa{} handlar hon med tingen; "{}s\aa{} som 
du betraktar v\"arlden, s\aa{} betraktar den dig tillbaka"{}. D\"arav kan man 
genast fatta detta visa r\aa{}d: du m\aa{}ste blott betrakta den "{}r\"att och 
naturligt"{} o.s.v. Liksom om icke barnet s\aa{}g "{}r\"att och naturligt"{} 
p\aa{} bibeln, n\"ar det anv\"ande den till leksak. Denna kloka anvisning ger 
oss bl. a. Feuerbach. Man sk\aa{}dar just tingen r\"att, n\"ar man g\"or med 
dem vad man \textit{vill} (med ting f\"orst\aa{}s h\"ar objektet, 
f\"orem\aa{}l \"overhuvudtaget som Gud, v\aa{}ra medm\"anniskor, en 
\"alskling, en bok, ett djur o.s.v.) Och d\"arf\"or \"aro icke tingen och 
deras betraktande det fr\"amsta, utan jag, min vilja, \"ar det fr\"amsta. Man 
\textit{vill} framst\"alla tankar ur tingen, \textit{vill} uppt\"acka 
f\"ornuft i v\"arlden, \textit{vill} finna n\aa{}got heligt i den; d\"arf\"or 
skall man ocks\aa{} finna det. "{}S\"oken, s\aa{} skolen i finna."{} Vad jag 
vill s\"oka, det best\"ammer jag. Jag vill exempelvis h\"amta min uppbyggelse 
ur bibeln: den st\aa{}r att finna; jag vill grundligt l\"asa och pr\"ova 
bibeln: det skall giva mig en grundlig k\"annedom och kritik uppst\aa{}r -- 
allt efter mina krafter. Jag utv\"aljer det, som faller mig i smaken, och som 
utv\"aljande visar jag mig -- godtycklig.

H\"artill anknyter sig insikten om, att varje omd\"ome jag f\"aller om ett 
objekt, \"ar en \textit{skapelse} av min vilja, och denna insikt leder mig 
\aa{}terigen dit, att jag icke f\"orlorar mig i det \textit{skapade}, i domen, 
utan f\"orblir \textit{skapare}, den d\"omande, som st\"andigt skapar p\aa{} 
nytt. Alla predikat till f\"orem\aa{}len \"aro mina uts\"agelser, mina 
omd\"omen, mina -- skapelser. Vilja de l\"osrycka sig fr\aa{}n mig, och vara 
n\aa{}got f\"or sig sj\"alv, eller t.o.m. imponera p\aa{} mig, s\aa{} har jag 
intet annat att g\"ora, \"an att fortast m\"ojligt, f\"orflytta dem tillbaka 
in i sitt intet, d.v.s. tillbaka i mig, skaparen. Gud, Kristus, treenighet, 
sedlighet, det goda, o.s.v. \"aro s\aa{}dana kapelser, om vilka jag icke blott 
m\aa{}ste till\aa{}ta mig att s\"aga, att de \"aro sanningar, utan ocks\aa{}, 
att de \"aro villfarelser. Liksom jag en g\aa{}ng velat och dekreterat deras 
existens, s\aa{} vill jag ocks\aa{} ha dj\"arvhet att vilja dess 
icke-existens. Jag t\"ors icke l\aa{}ta det v\"axa mig \"over huvudet, t\"ors 
icke bli s\aa{} svag, att jag l\aa{}ter det bli till n\aa{}got "{}absolut"{}, 
varigenom det f\"orevigas och undandrages min makt och best\"amning. D\"armed 
hade jag hemfallit \aa{}t \textit{stabilitetsprincipen}, religionens egentliga 
livsprincip, vilken l\aa{}ter det sig angel\"aget vara, att skapa 
"{}oantastbara helgedomar"{}, "{}eviga sanningar"{}, kort sagt n\aa{}got 
"{}heligt"{} och undandraga dig det, som \"ar \textit{ditt}.

Uppfattningarna om f\"orem\aa{}len \"aro heltigenom olika, s\aa{} som 
exempelvis Gud, Kristus, v\"arlden o.s.v. blivit och bli uppfattade p\aa{} 
m\aa{}ngahanda s\"att. Alla \"aro i detta avseende "{}olikt\"ankande"{} och 
efter blodiga strider har man \"antligen n\aa{}tt s\aa{} l\aa{}ngt, att de 
motsatta \aa{}sk\aa{}dningarna om en och samma sak icke l\"angre betraktas som 
d\"odssynder. De "{}olikt\"ankande"{} tolerera varandra. Men varf\"or skulle 
jag blott t\"anka annorlunda om en sak, varf\"or icke driva olikt\"ankandet 
till sin yttersta spets, n\"amligen dith\"an, att man ignorerar saken, 
allts\aa{} icke t\"anka n\aa{}got om den, krossa densamma. D\aa{} upph\"or 
sj\"alva \textit{uppfattningen}, emedan det icke finns n\aa{}got att uppfatta. 
Varf\"or skall jag v\"al s\"aga: Gud \"ar icke Allah, icke Brahma, icke 
Jehovah, utan -- Gud; varf\"or icke hellre: Gud \"ar ingenting annat \"an en 
inbillning? Varf\"or br\"annm\"arker man mig om jag \"ar 
"{}gudsf\"ornekare"{}? Emedan man s\"atter det skapade \"over skaparen ("{}De 
\"ara och tj\"ana det skapade mera \"an skaparen"{}\footnote{Romar. I, 25.})
och beh\"over ett \textit{h\"arskande objekt} p\aa{} det att subjektet m\aa{} 
vara vackert \textit{underd\aa{}nigt}. Jag skall b\"oja mig under det 
\textit{absoluta}, jag \textit{skall} det.

Genom "{}tankarnas rike"{} har kristendomen full\"andat sig; tanken \"ar den 
inre natur i vilken all v\"arldens ljus sl\"ackas, all existens blir 
existensl\"os, den inre m\"anniskan (hj\"artat, huvudet) \"ar allt i allo. 
Tankens rike bidar sin l\"osning, v\"antar liksom sfinxen p\aa{} det oidipuska 
l\"osenordet f\"or att \"antligen g\aa{} in i f\"org\"angelsen. Jag \"ar dess 
best\aa{}nds tillintetg\"orare, ty i skaparens rike bildar det icke l\"angre 
n\aa{}got eget rike, ingen stat i staten, utan en skapelse ur min skapande -- 
tankl\"oshet. Den kristna v\"arlden, kristendomen och religionen sj\"alv, kan 
blott g\aa{} under tillsammans och samtidigt med den f\"orstelnade, 
\textit{t\"ankande} v\"arlden, f\"orst n\"ar tankarna f\"orsvinna finns det 
icke l\"angre n\aa{}gra troende. F\"or de t\"ankande \"ar deras t\"ankande ett 
"{}upph\"ojt arbete"{}, en "{}helig v\"arksamhet"{}, och det vilar p\aa{} en 
fast tro, tron p\aa{} sanningen. F\"orst \"ar bedjandet en helig v\"arksamhet, 
sedan \"overg\aa{}r denna heliga "{}andakt"{} i ett f\"ornuftigt och 
resonnerande "{}t\"ankande"{}, som emellertid p\aa{} samma s\"att 
bibeh\aa{}ller den "{}heliga sanningen"{}, som orubblig bas f\"or sin tro, och 
blott \"ar en underbar maskin, som sanningens ande uppfostrar till sin 
tj\"anst. Det fria t\"ankandet och den fria vetenskapen syssels\"atter mig (ty 
jag \"ar icke fri, jag syssels\"atter mig icke, utan t\"ankandet \"ar fritt 
och syssels\"atter mig) med himmelen och det himmelska eller "{}gudomliga"{}, 
det vill egentligen s\"aga med v\"arlden och det v\"arldsliga, blott att det 
\"ar en "{}annan"{} v\"arld; det \"ar blott en omv\"andning och f\"orryckning 
av v\"arlden, en syssels\"attning med v\"arldens v\"asen och d\"arf\"or en 
"{}\textit{f\"orryckthet}"{}, en galenskap. Den t\"ankande \"ar blind f\"or 
tingens omedelbarhet och oduglig till att bem\"astra dem: han \"ater icke, 
dricker icke, njuter icke, ty den \"atande och drickande \"ar aldrig 
t\"ankande; den t\"ankande gl\"ommer att \"ata och dricka, gl\"ommer att taga 
sig fram i livet, gl\"ommer n\"aringssorgerna o.s.v. f\"or t\"ankandet; han 
gl\"ommer det p\aa{} samma s\"att som den bedjande gl\"ommer det. D\"arf\"or 
f\"orefaller han ocks\aa{} den kraftiga natursonen, som ett 
\textit{narraktigt} original, en \textit{narr}, \"aven om han betraktar honom 
som helig, liksom de rasande f\"oref\"ollo de gamla heliga. Det fria 
t\"ankandet \"ar raseri, emedan den blott \"ar en \textit{r\"orelse} av 
\textit{den inre naturen}, hos den rent inre m\"anniskan, som leder och 
reglerar den \"ovriga m\"anniskan. Schamanen och den spekulativa filosofen 
beteckna steget p\aa{} den\textit{ inre} m\"anniskans -- mongolens -- skala. 
Schamanen som filosofen k\"ampa b\aa{}da med sp\"oken, demoner, 
\textit{andar}, gudar.

Fullst\"andigt olikt detta \textit{fria} t\"ankandet \"ar mitt \textit{eget} 
t\"ankande, min tanke, en tanke som icke leder mig, utan ledes av mig, 
forts\"attes och avbrytes efter mitt godtycke. Detta egna t\"ankande skiljer 
sig fr\aa{}n det fria t\"ankandet p\aa{} samma s\"att som den egna 
sinnligheten, som jag tillfredst\"aller efter behag, fr\aa{}n den fria, 
ob\"andiga sinnligheten, som beh\"arskar mig.

Feuerbach pekar st\"andigt i "{}\textit{Grunds\"atzen der Philosophie der 
Zukunft}"{} p\aa{} \textit{varandet}. D\"armed blir han ocks\aa{} sittande 
fast i abstraktionen trots all antagonism mot Hegel och den absoluta 
filosofien; ty "{}varandet"{} \"ar abstraktion, liksom "{}jaget"{}. Blott jag 
\"ar icke endast abstraktion, jag \"ar allt i allo, f\"oljaktligen sj\"alv 
abstraktion eller ingenting, jag \"ar allt och ingenting. Jag \"ar ingen tanke 
blott, men jag \"ar samtidigt full av tankar, en tankev\"arld. Hegel 
f\"ord\"omer det egna. Det "{}absoluta t\"ankandet"{} \"ar det t\"ankande som 
gl\"ommer, att det \"ar \textit{mitt} t\"ankande, att jag t\"anker, och att 
det blott \"ar till genom mig. Men s\aa{}som jag, slukar jag \aa{}ter 
\textit{mitt}, \"ar detsammas herre, det \"ar blott min \textit{mening}, som 
jag varje \"ogonblick kan \textit{\"andra}, d.v.s. f\"orintar, taga tillbaka 
till mig, f\"ort\"ara. Feuerbach vill sl\aa{} Hegels "{}absoluta t\"ankande"{} 
genom det o\"overvunna varandet. Hos mig \"ar varandet \"overvunnet lika v\"al 
som t\"ankandet. Det \"ar min \aa{}sikt, liksom det f\"orra \"ar \textit{mitt} 
t\"ankande.

D\"arvid kommer Feuerbach naturligtvis icke l\"angre, \"an till det triviala 
beviset, att jag brukar \textit{sinnena} till allt eller att jag icke 
fullst\"andigt kan undvara dessa organ. Naturligtvis kan jag icke t\"anka, om 
jag icke existerar sinnligt. Men till t\"ankandet som till k\"annandet, 
s\aa{}ledes till det abstrakta, som till det sinnliga beh\"over jag framf\"or 
allt mig, och mig, denne s\"arskilde, mig, den \textit{ende}. Om jag 
exempelvis icke vore denne Hegel, s\aa{} s\aa{}g jag icke s\aa{} p\aa{} 
v\"arlden, som jag nu ser den, jag funderade icke ut det filosofiska system, 
som jag funderar ut, just d\"arf\"or att jag \"ar Hegel o.s.v. Jag hade 
visserligen sinne, som de andra, men jag anv\"ande det icke s\aa{}, som jag nu 
g\"or det.

Feuerbach f\"orebr\aa{}r Hegel, att han missbrukar spr\aa{}ket, genom att han 
med m\aa{}nga ord \aa{}syftar n\aa{}got annat, \"an vad det naturliga 
medvetandet fattar, och \"and\aa{} beg\aa{}r \"aven han samma fel, n\"ar han 
ger det "{}sinnliga"{} en eminent betydelse som icke brukas. S\aa{} heter det: 
"{}Det sinnliga kan icke vara det profana, tankl\"osa, det upp i dagen 
liggande, det som f\"orst\aa{}s av sig sj\"alv"{}. Men \"ar det det heliga, 
det tankfulla, det som ligger dolt, det som blott genom f\"ormedling \"ar 
f\"orst\aa{}eligt -- n\aa{} v\"al, d\aa{} \"ar det icke l\"angre det man 
kallar sinnligt. Det sinnliga \"ar blott det, som \"ar f\"ornimbart med 
\textit{sinnena}; det, som d\"aremot blott \"ar njutbart f\"or dem, som njuta 
med mer \"an sinnena, det som g\aa{}r \"over sinnesnjutningen eller 
sinnesk\"anslan, det \"ar p\aa{} det h\"ogsta f\"ormedlat eller tillf\"ort med 
sinnena, d.v.s. att sinnena utg\"ora en \textit{betingelse} f\"or dess 
ern\aa{}ende, men det \"ar icke l\"angre n\aa{}got sinnligt. Det sinnliga, vad 
det \"an m\aa{} vara, upptaget i mig, blir ett osinnligt, vilket dock \aa{}ter 
kan ha sinnliga v\"arkningar, t. ex. uppreta mitt blod och mina k\"anslor.

Det \"ar gott och v\"al att Feuerbach bringar det sinnliga till heders, men 
han vet icke b\"attre \"an att bekl\"ada sin "{}nya filosofis"{} materialism 
med idealismens hittillsvarande egendom, den "{}absoluta filosofien"{}. Lika 
litet som m\"anniskor l\aa{}ta inbilla sig, att man kan leva utan br\"od, av 
det "{}andliga"{} allena, lika litet skola de tro honom, att man redan som 
sinnlig \"ar allt, allts\aa{} andlig, tankfull o.s.v.

Genom varandet blir absolut ingenting r\"attf\"ardighet. Det t\"ankta \"ar 
lika v\"al som det icke t\"ankta, stenen p\aa{} gatan \"ar lika v\"al som min 
f\"orest\"allning om densamma \"ar. B\aa{}da \"aro blott i skilda rum, den 
f\"orra i luften, den senare i mitt huvud, i mig: ty jag \"ar rum liksom 
gatan.

De skr\aa{}m\"assiga eller privilegierade t\aa{}lde ingen tankefrihet, d.v.s. 
inga tankar, som icke kommo fr\aa{}n "{}givaren av allt gott"{}, antingen 
denne givare \"ar Gud, p\aa{}ve, kyrka eller n\aa{}got annat. Hyser n\aa{}gon 
dylika illegitima tankar, s\aa{} m\aa{}ste han bek\"anna dem i sin biktfaders 
\"ora och sp\"aka sig \"anda tills slavpiskan blir om\"ojlig att f\"ordraga 
f\"or den fria tanken. \"Aven p\aa{} andra s\"att s\"orjer skr\aa{}anden 
f\"or, att det icke uppst\aa{}r n\aa{}gra fria tankar, framf\"orallt genom en 
vis uppfostran. Den som f\aa{}r moralens grundsatser beh\"origt inpiskade, 
blir aldrig mera fri fr\aa{}n moraliska tankar och rov, mened, f\"orfalskning 
o.s.v. bli fixa id\'eer emot vilka ingen tankefrihet skyddar honom. Han har 
sina tankar fr\aa{}n ovan och f\"orblir d\"arvid.

Annorledes f\"orh\aa{}ller det sig med de koncessionerade eller patenterade. 
Alla m\aa{}ste ha tankar f\"or att kunna g\"ora vad de vilja. Om n\aa{}gon har 
patent eller koncession p\aa{} en tankef\"orm\aa{}ga s\aa{} beh\"over han 
inget s\"arskilt \textit{privilegium}. Men d\aa{} "{}alla m\"anniskor \"aro 
f\"ornuftiga"{}, s\aa{} st\aa{}r det envar fritt, att s\"atta sig vilken tanke 
som h\"alst i huvudet och var ock en att ha st\"orre eller mindre tankerikedom 
allt efter sin naturbeg\aa{}vnings patent. Nu h\"or man f\"ormaningarna "{}att 
man m\aa{}ste respektera alla meningar och \"overtygelser"{}, att "{}varje 
\"overtygelse \"ar ber\"attigad"{}, att "{}man m\aa{}ste vara tolerant gent 
emot andras \aa{}sikter"{} o.s.v.

Men "{}era tankar \"aro icke mina tankar och era v\"agar \"aro icke mina 
v\"agar"{}. Eller snarare det rent motsatta: era tankar \"aro mina tankar, med 
vilka jag handlar som jag vill, och vilka jag obamh\"artigt sl\aa{}r ner: de 
\"aro min egendom, som jag f\"orintar om det s\aa{} faller mig in. Jag 
v\"antar icke p\aa{}, att f\"orst erh\aa{}lla till\aa{}telse fr\aa{}n er, 
f\"or att trasa s\"onder och bl\aa{}sa bort era tankar. Det g\"or mig 
ingenting, att \"aven ni kalla dessa tankar f\"or era, de f\"orbli \"and\aa{} 
mina, och det \"ar fullkomligt min sak hur jag vill handla med dem. Det kan 
behaga mig att l\"amna er i fred med era tankar; d\aa{} tiger jag. Tror ni att 
tankarna flyga s\aa{} f\aa{}gelfria omkring, att en var kan h\"amta in av dem, 
och s\aa{} g\"ora dem g\"allande gent emot mig, som min oantastbara egendom? 
Vad som flyger omkring h\"ar, \"ar \textit{mitt} alltsamman.

Tro ni, att ni ha era tankar f\"or er och beh\"ova icke f\"orsvara dem f\"or 
n\aa{}gon, eller, som ni kanske s\"aga, att ni blott ha att avl\"agga 
r\"akenskap f\"or dem inf\"or Gud? Nej, era stora och sm\aa{} tankar 
tillh\"ora mig; och jag behandlar dem efter behag.

Tanken \"ar min egen f\"orst n\"ar jag intet \"ogonblick drar i bet\"ankande 
att bringa den i d\"odsfara, n\"ar jag icke fruktar dess f\"orlust som en 
\textit{f\"orlust f\"or mig}; min egen \"ar tanken f\"orst, n\"ar jag v\"al 
kan underkuva den, men den aldrig kan kuva mig, icke kan g\"ora mig fanatisk, 
icke kan g\"ora mig till v\"arktyg f\"or sin realisering.

Tankefrihet existerar allts\aa{}, n\"ar jag kan ha alla m\"ojliga tankar; men 
egendom bli tankarna f\"orst n\"ar de icke kunna bli herrar. Under 
tankefrihetens tid \textit{h\"arska} tankar (id\'eer); men g\"or jag dem till 
tanke-egendom, s\aa{} f\"orh\aa{}lla de sig som mina kreatur.

Hade icke hierarkien tr\"angt s\aa{} fullst\"andigt igenom, att den 
fr\aa{}ntog m\"anniskorna allt mod, att fullf\"olja fria, d.v.s. kanske Gud 
misshagliga tankar, s\aa{} skulle man varit tvungen att anse tankefriheten 
f\"or ett lika s\aa{} tomt ord, som t. ex. matsm\"altningsfriheten.

Enligt de skr\aa{}m\"assigas mening blir tanken \textit{given} \aa{}t mig; 
enligt frit\"ankarna \textit{s\"oker} jag tanken. I f\"orra fallet \"ar 
\textit{sanningen} redan funnen och tillst\"adesvarande, jag m\aa{}ste blott 
mottaga den av n\aa{}d fr\aa{}n densammas givare; i senare fallet m\aa{}ste 
sanningen s\"okas och \"ar mitt i framtiden liggande m\aa{}l, efter vilket jag 
m\aa{}ste l\"opa.

I b\aa{}da fallen ligger sanningen (den sanna tanken) utom mig och jag traktar 
efter att bekomma den, om det s\aa{} m\aa{} vara som g\aa{}va (n\aa{}d) eller 
genom f\"orv\"arv (egen) f\"ortj\"anst. Allts\aa{}: 1. Sanningen \"ar ett 
\textit{privilegium}; 2. Nej, sanningen \"ar ett \textit{patent}, och varken 
bibeln, den heliga fadern, kyrkan, eller vem det vara m\aa{}, \"ar i 
besittning av sanningen; men man kan spekulera sig till den.

Man ser att b\aa{}da \"aro egendomsl\"osa i f\"orh\aa{}llande till sanningen: 
de ha den antingen som \textit{f\"orl\"aning} (ty den "{}helige fadern"{} t. 
ex. \"ar ingen enast\aa{}ende; som enast\aa{}ende \"ar han Sixtus eller 
Clemens o.s.v. men s\aa{}som Sixtus och Clemens sitter han icke inne med 
sanningen, utan blott som "{}helig fader"{}, d.v.s. som en ande), eller som 
\textit{ideal}. Som f\"orl\"aning \"ar den blott f\"or n\aa{}gra f\aa{} 
(privilegierad), som ideal f\"or alla (patenterad).

Tankefriheten inneb\"ar allts\aa{}, att vi visserligen alla vandra i dunkel 
och p\aa{} villfarelsens v\"agar, men att envar kan n\"arma sig 
\textit{sanningen} p\aa{} denna v\"ag, och d\"armed \"ar p\aa{} r\"att v\"ag 
("{}alla v\"agar leda till Rom"{} o.s.v.) Tankefrihet betyder d\"arf\"or, att 
den sanna tanken icke \"ar \textit{egen} f\"or mig; ty om den det vore hur 
skulle man kunna skilja mig ifr\aa{}n den?

T\"ankandet har blivit fullst\"andigt fritt och har uppst\"allt en m\"angd 
sanningar, som jag m\aa{}ste underkasta mig. Det s\"oker att full\"anda sig 
till ett \textit{system} och skapa en absolut "{}f\"orfattning"{}. Hos staten 
har den exempelvis s\"okt s\aa{} l\"ange efter en id\'e, till att den 
slutligen frambringat "{}F\"ornufts-staten"{}; bland m\"anniskorna 
(antropologien) s\aa{} l\"ange att "{}den funnit m\"anniskan"{}.

Den t\"ankande skiljer sig blott d\"arigenom fr\aa{}n den troende, att han 
\textit{tror mycket mer} \"an denne, vilken \aa{}sin sida t\"anker mycket 
mindre p\aa{} sin tro (trosartiklar). Den t\"ankande har tusen trossatser, 
d\"ar den troende klarar sig med l\aa{}ngt mindre; men den f\"orra bringar 
\textit{sammanhang} i sina satser, och tar \aa{}terigen sammanhanget som 
m\"atare f\"or dess v\"arde. Passar icke det ena eller andra av hans kram, 
s\aa{} kastar han bort det.

De t\"ankande l\"opa parallellt med de troende. I st\"allet f\"or: "{}giv Gud 
\"aran"{}, s\aa{} heter det: "{}giv sanningen \"aran"{}. Det \"ar f\"or mig 
fullst\"andigt likgiltigt, om Gud eller sanningen segrar; framf\"orallt 
g\"aller det f\"or mig, att jag segrar.

Hur skall f\"or \"ovrigt en "{}obegr\"ansad frihet"{} kunna vara t\"ankbar 
inom statens eller samh\"allets ram? Staten kan v\"al skydda den ene emot den 
andre, men sig sj\"alv kan den icke v\aa{}ga s\"atta p\aa{} spel genom en 
om\aa{}ttlig frihet eller s\aa{} kallad tygell\"oshet. S\aa{} f\"orklarar 
staten ang\aa{}ende "{}undervisningsfriheten"{} blott det, att det st\aa{}r 
alla fritt att undervisa s\aa{} som staten, eller tydligare, statsmakten, vill 
ha det. Och just detta, "{}som staten vill ha det"{}, g\"aller det f\"or de 
konkurrerande. Vill exempelvis pr\"asterskapet icke s\aa{}som staten, s\aa{} 
utesluta de sig sj\"alva fr\aa{}n \textit{konkurrensen} (ex. Frankrike). De 
gr\"anser som i staten n\"odv\"andigt bli dragna f\"or all konkurrens kallar 
man "{}statens \"overvakning och \"oversikt"{}. N\"ar staten h\aa{}ller 
universitetsfriheten inom vederb\"orliga skrankor, s\aa{} s\"atter den 
samtidigt en gr\"ans f\"or tankefriheten, emedan m\"anniskorna i regel icke 
t\"anker l\"angre \"an deras l\"arare har t\"ankt.

H\"or exempelvis minister Guizot: "{}V\aa{}r tids stora sv\aa{}righet \"ar 
\textit{andens ledande och beh\"arskning}. F\"orr fyllde kyrkan denna mission, 
nu r\"acker den icke l\"angre till. Universitetet \"ar det, av vilket man 
m\aa{}ste v\"anta denna stora tj\"anst, och det skall icke dr\"oja, att 
l\"amna den. Vi, \textit{regeringen}, har plikt att underst\"odja det 
h\"arutinnan. Lagen vill tankens och samvetets frihet."{} Till f\"orm\aa{}n 
f\"or tanke och samvetsfriheten fordrar s\aa{}ledes ministern "{}ledning och 
beh\"arskning av anden"{}.

Katolicismen drog examinanderna inf\"or kyrklighetens forum, protestantismen 
drog dem inf\"or den bibliska kristlighetens forum. Det vore icke mycket 
b\"attre, om man drog dem inf\"or f\"ornuftets forum, som exempelvis Ruge 
vill\footnote{Anekdota 1, 120.}. Om kyrkan, bibeln eller f\"ornuftet (p\aa{} 
vilket f\"or \"ovrigt redan Luther och Huss \aa{}beropa sig) \"ar den 
\textit{heliga auktoriteten}, det g\"or i det stora hela icke stor skillnad.

"{}V\aa{}r tids fr\aa{}ga"{} blir icke l\"osbar, om man st\"aller den s\aa{}: 
\"ar blott den enskilde, eller \"ar n\aa{}got allm\"ant ber\"attigat? \"Ar 
allm\"anheten (som stat, lag, sedlighet o.s.v.) eller \"ar enskildheten 
ber\"attigad? Den blir f\"orst l\"osbar, n\"ar man \"overhuvudtaget icke 
l\"angre fr\aa{}gar efter n\aa{}got "{}ber\"attigande"{} och icke f\"or 
n\aa{}gon kamp mot "{}previlegier"{}. -- En "{}f\"ornuftig"{} l\"arofrihet, 
som "{}blott erk\"anner f\"ornuftets samvete"{} f\"or oss icke till m\aa{}let; 
vi beh\"ova tv\"artom en \textit{egoistisk}, en l\"arofrihet f\"or all 
egenhet, d\"ar jag blir \textit{f\"ornimbar} och obehindrat kan 
tillk\"annagiva mig. Blott det \"ar "{}f\"ornuft"{}, att jag g\"or mig 
"{}\textit{f\"ornimbar}"{}, om jag \"an m\aa{} vara aldrig s\aa{} 
of\"ornuftig; genom att jag l\aa{}ter f\"ornimma mig och p\aa{} s\aa{} s\"att 
f\"ornimmer mig sj\"alv, njuter jag mig s\aa{}v\"al som andra, och f\"ort\"ar 
jag mig samtidigt.

Vad vore v\"al d\"armed vunnet, om, s\aa{}som tidigare det r\"attroende, det 
loyala, det sedliga o.s.v. jaget, blev fritt, eller om nu det f\"ornuftiga 
jaget blev fritt? Innebar det min frihet?

\"Ar jag fri, som "{}f\"ornuftigt jag"{}, s\aa{} \"ar det f\"ornuftiga i mig, 
eller f\"ornuftet, fritt, och denna f\"ornuftets eller tankens frihet var 
fr\aa{}n b\"orjan den kristliga v\"arldens ideal. T\"ankandet -- och, som sagt 
\"ar, s\aa{} \"ar tron ocks\aa{} t\"ankande, liksom t\"ankandet \"ar tro -- 
ville man g\"ora fritt, de t\"ankande, d.v.s. s\aa{}v\"al de f\"ornuftiga som 
de troende, skulle vara fria; f\"or de \"ovriga var friheten om\"ojlig. De 
t\"ankandes frihet \"ar emellertid "{}Guds barns frihet"{} och samtidigt 
tankens obamh\"artigaste -- hierarki eller herrav\"alde: ty jag dukar under 
f\"or tanken. \"Aro tankarna fria, s\aa{} \"ar jag deras slav, s\aa{} har jag 
ingen makt \"over dem och blir beh\"arskad av dem. Men jag vill ha tankarna, 
vill vara full av tankar, men samtidigt vill jag vara tankl\"os och \aa{}t mig 
bevara tankl\"osheten ist\"allet f\"or tankefriheten.

G\"aller det, att g\"ora sig f\"orst\aa{}dd och meddela sig, s\aa{} kan jag 
visserligen blott g\"ora bruk av de \textit{m\"anskliga} medel, vilka st\aa{} 
mig till buds, emedan jag \"aven \"ar m\"anniska. Och i v\"arkligheten har jag 
tankar blott s\aa{}som \textit{m\"anniska}, som jag, \"ar jag dessutom 
\textit{tankl\"os}. Den som icke kan bli l\"os fr\aa{}n en tanke, han \"ar 
\textit{blott} m\"anniska, \"ar en slav under spr\aa{}ket, denna skatt av 
\textit{m\"anskliga} tankar. Spr\aa{}ket, eller "{}ordet"{} tyranniserar oss 
p\aa{} v\"arsta s\"att, emedan det f\"or fram en hel h\"ar av \textit{fixa 
id\'eer} emot oss. Iaktag dig sj\"alv en g\aa{}ng n\"ar du \"ar f\"orsjunken i 
eftertanka, och du skall finna, hur du blott kan komma vidare, d\"arigenom att 
du varje \"ogonblick blir tankl\"os och m\aa{}ll\"os. Icke allenast i s\"omnen 
\"ar du tank- och m\aa{}ll\"os, utan \"aven under djupaste etert\"ankande, ja 
m\"ast d\aa{}. Och blott genom denna tankl\"oshet, denna missk\"anda 
"{}tankefrihet"{}, eller frihet fr\aa{}n tankar, \"ar du din egen. F\"orst 
genom den lyckas du komma dith\"an, att du kan f\"orbruka spr\aa{}ket som din 
\textit{egendom}.

\"Ar t\"ankandet icke \textit{mitt} t\"ankande, s\aa{} \"ar det endast ett 
fortsatt spinnande p\aa{} en tanke, \"ar slavarbete, eller en ordtr\"als 
arbete. F\"or mitt t\"ankande \"ar n\"amligen b\"orjan icke en tanke, utan 
jag, och d\"arf\"or \"ar jag ocks\aa{} dess slut, liksom hela dess f\"orlopp 
blott \"ar en utveckling av min sj\"alvnjutning; f\"or det absoluta eller fria 
t\"ankandet \"ar d\"aremot den fria tanken sj\"alv b\"orjan, och det pinar sig 
med att uppst\"alla denna b\"orjan som den ytterligaste abstraktion (t.ex. som 
varande). Och d\"arp\aa{} blir denna abstraktion eller denna tanke vidare 
utspunnen.

Det absoluta t\"ankandet \"ar den m\"anskliga andens sak och denna \"ar en 
helig ande. D\"arf\"or \"ar detta t\"ankande pr\"asternas sak, vilka "{}ha 
sinne f\"or det"{}, ha sinne f\"or "{}m\"ansklighetens h\"ogsta 
intr\"assen"{}, f\"or "{}anden"{}.

F\"or de troende \"ar sanningen en full\"andad sak, ett faktum; f\"or de fritt 
t\"ankande en sak som \"annu \aa{}terst\aa{}r att avsluta. Det absoluta 
t\"ankandet m\aa{} vara \"an s\aa{} otroende, dess otro har sina gr\"anser, 
och det \aa{}terst\aa{}r dock en tro p\aa{} sanningen, p\aa{} anden. Men allt 
t\"ankande, som icke syndar mot den helige anden, \"ar ande- eller sp\"oktro.

Jag kan lika litet undvara t\"ankandet, som jag kan undvara k\"anslan, andens 
v\"arksamhet lika litet som sinnesv\"arksamheten. Liksom k\"anslan \"ar 
v\aa{}rt sinne f\"or tingen, s\aa{} \"ar t\"ankandet v\aa{}rt sinne f\"or 
v\"asendena (tankarna). V\"asendena ha sin existens i allt sinnligt, 
isynnerhet i orden. Ordens makt f\"oljer p\aa{} tingens makt: f\"orst blir man 
betvingad med piskan, sedan genom \"overtygande. Tingens makt \"overvinner 
v\aa{}rt mod, v\aa{}r ande; gentemot en \"overtygelses makt, allts\aa{} ordets 
makt, f\"orlorar till och med str\"ackb\"anken och sv\"ardet sin \"overmakt 
och kraft. \"overtygelsem\"anniskorna \"aro troende, som motst\aa{} alla 
satans lockelser.

Kristendomen tog fr\aa{}n denna v\"arldens ting blott dess 
oemotst\aa{}ndlighet, gjorde oss beroende av densamma. P\aa{} samma s\"att 
h\"aver jag mig \"over sanningarna och deras makt. Liksom jag st\aa{}r \"over 
det sinnliga st\aa{}r jag ocks\aa{} \"over sanningarna. Sanningarna \"aro 
f\"or mig lika s\aa{} gemena och likgiltiga som tingen, de h\"anf\"ora mig 
icke, entusiasmera mig icke. Det finns h\"aller icke en sanning, det \"ar icke 
r\"atten, icke friheten, m\"anskligheten o.s.v. som har best\aa{}nd f\"or mig, 
som jag underkastar mig. De \"aro ord, ingenting annat \"an ord, liksom tingen 
ingenting annat \"aro f\"or den kristne \"an "{}f\"org\"angliga ting"{}. I 
orden och sanningarna (varje ord \"ar en sanning, ty Hegel p\aa{}st\aa{}r, att 
man icke kan s\"aga en l\"ogn) finns lika litet n\aa{}gon lycka f\"or mig som 
f\"or de kristna i tingen och det f\"org\"angliga. Liksom v\"arldens rikedomar 
icke g\"or mig lycklig, s\aa{} g\"or sanningarna det heller icke. Det \"ar 
icke l\"angre satan som frestar, utan anden, och denne f\"orf\"or icke med 
denna v\"arldens ting, utan med densammas tankar, med "{}id\'eens glans"{}.

Vid sidan av det v\"arldsliga egodelarna m\aa{}ste ocks\aa{} alla de heliga 
egodelarna bli framst\"allda som v\"ardel\"osa.

Sanningen \"aro fraser, tales\"att, ord; i sammanhang eller i f\"oljd bilda de 
logik, vetenskap, filosofi.

F\"or att kunna t\"anka och tala beh\"over jag sanningarna och orden, liksom 
jag beh\"over maten f\"or att kunna \"ata; utan dem kan jag varken t\"anka 
eller tala. Sanningarna \"aro m\"anniskornas tankar, nedlagda i ord och 
d\"arf\"or existerande lika v\"al som andra ting, fast\"an de blott \"aro 
tillg\"angliga f\"or anden eller t\"ankandet. De \"aro m\"anskliga skapelser, 
och om man \"aven utger dem f\"or gudomliga uppenbarelser, s\aa{} ha de 
\"and\aa{} alltid f\"or mig det fr\"ammandes egenskap, ja som mina egna 
skapelser \"aro de redan fr\"ammande f\"or mig efter skapelsen.

Den kristna \"ar en t\"ankande troende, som tror p\aa{} tankens 
\"overherrav\"alde och som vill s\"atta tankar, s\aa{} kallade "{}principer"{} 
till att h\"arska. Visserligen pr\"ova m\aa{}nga tankarna och v\"aljer ingen 
av dem till herre utan kritik, men de likna d\"ari hundarna, som nosa p\aa{} 
m\"anniskorna f\"or att kunna finna r\"att p\aa{} sin herre: deras m\aa{}l 
\"ar alltid den h\"arskande tanken. Den kristne kan reformera och revoltera 
o\"andligt mycket, kan d\"oma sedan \aa{}rhundraden h\"arskande begrepp till 
underg\aa{}ng, han skall \"and\aa{} st\"andigt p\aa{} nytt str\"ava efter nya 
"{}principer"{} eller nya herrar, alltid skapa en eller annan h\"ogre eller 
"{}djupare"{} sanning, alltid framkalla en ny kultus, alltid proklamera en 
till herrav\"aldet kallad ande, alltid framst\"alla en \textit{lag} f\"or 
alla.

Gives det ocks\aa{} blott en enda sanning, \aa{}t vilken m\"anniskan m\aa{}ste 
egna sitt liv och sina krafter, emedan hon \"ar m\"anniska, s\aa{} \"ar hon 
underkastad en regel, ett herrav\"alde, en lag o.s.v., \"ar vasall. S\aa{}dana 
sanningar skall exempelvis m\"anniskan, m\"anskligheten, friheten o.s.v. vara.

D\"aremot kan man s\"aga s\aa{}: om du vill befatta dig med mera omfattande 
t\"ankande, det \"ar din sak; vet blott, att, om du vill utveckla ditt 
t\"ankande till n\aa{}got av betydenhet, det \"ar m\aa{}nga och sv\aa{}ra 
problem, som m\aa{}ste l\"osas, utan vars \"overvinnande du icke kommer 
l\aa{}ngt. Det existerar s\aa{}ledes ingen plikt och ingen kallelse f\"or dig, 
att syssels\"atta dig med tankar (id\'eer, sanningar); men om du vill det, 
s\aa{} skall du g\"ora klokt i, att anv\"anda dig av det, som andra krafter 
redan \aa{}stadkommit i och f\"or \"overvinnandet av dessa sv\aa{}righeter.

P\aa{} s\aa{} s\"att har allts\aa{}, den som vill t\"anka, visserligen en 
uppgift, som han giver sig i och med detta viljande, antingen han g\"or det 
medvetet eller omedvetet: men uppgiften att t\"anka eller att tro -- den har 
ingen. -- I f\"orsta fallet kan det heta: du g\aa{}r icke tillr\"ackligt 
l\aa{}ngt, du har ett begr\"ansat och inskr\"ankt intr\"asse, g\aa{}r icke 
till botten med saken, kort sagt, beh\"arskar den icke fullst\"andigt. Men 
\aa{}andra sidan, s\aa{} \"ar du \"and\aa{} alltid vid slutet, hur l\aa{}ngt 
eller kort du \"an m\aa{} komma, har ingen kallelse till att g\aa{} l\"angre, 
och kan ha det, som du vill eller f\"orm\aa{}r. Det f\"orh\aa{}ller sig med 
det liksom med ett annat arbete, som du kan uppgiva, om du tappar lusten f\"or 
detsamma. P\aa{} samma s\"att om du icke l\"angre kan \textit{tro} en sak, 
s\aa{} beh\"over du icke tvinga dig till att tro, eller att fortfarande 
syssels\"atta dig med en helig trossanning, s\aa{}som teologerna eller 
filosoferna g\"ora det, utan kan lugnt taga ditt intr\"asse fr\aa{}n den och 
l\aa{}ta den l\"opa. De pr\"astaktiga sj\"alarna skola visserligen tolka denna 
intr\"assel\"oshet, som l\"attja, tankl\"oshet, dumhet, sj\"alvbedr\"ageri 
o.d. Men l\aa{}t du bara skr\"apet ligga. Ingen sak, intet s. k. 
"{}m\"ansklighetens h\"ogsta intr\"asse"{}, ingen "{}helig sak"{} \"ar v\"ard, 
att du tj\"anar den, och syssels\"atter dig med den f\"or dess skull; dess 
v\"arde m\aa{} du allenast best\"amma efter det v\"arde det har f\"or dig, 
f\"or din egen skull. V\"ardera som barnen, manar det bibliska ordspr\aa{}ket. 
Men barn ha inga heliga intr\"assen och k\"anna ingenting om den "{}goda 
saken"{}. Men s\aa{} mycket mera veta de, vad de \"onska sig, och hur de skola 
komma i besittning av det; det \"overv\"aga de efter b\"asta f\"orm\aa{}ga.

T\"ankandet skall icke upph\"ora, lika litet som k\"annandet. Men tankarnas 
och id\'eernas makt, principernas och teoriernas herrav\"alde, andens 
\"overherrad\"ome, kort sagt -- \textit{hierarkien} varar s\aa{} l\"ange som 
pr\"asterna, d.v.s. teologerna, filosoferna, statsm\"annen, filistrarna, 
liberalerna, skolm\"astarna, betj\"anterna, f\"or\"aldrarna, barnen, de \"akta 
makarna, Proudhon, George Sand, Buntschli o.s.v., o.s.v. dominera; hierarkien 
skall vara s\aa{} l\"ange man tror p\aa{} principer, t\"anker p\aa{} dem eller 
ocks\aa{} kritiserar dem: ty \"aven den obarmh\"artigaste kritik, som 
undgr\"aver alla g\"allande principer, \textit{tror} \"and\aa{} sj\"alv p\aa{} 
\textit{principen}.

Alla kritisera, men man har olika kriterium. Man jagar efter ett "{}r\"att"{} 
kriterium. Detta r\"atta kriterium \"ar den f\"orsta f\"oruts\"attningen. 
Kritikern utg\aa{}r fr\aa{}n en sats, en sanning, en tro. Denna \"ar icke 
kritikerns skapelse, utan dogmatikerns, ja den blir t.o.m. vanligen upptagen 
fr\aa{}n tidsbildningen, utan vidare, som exempelvis "{}friheten"{}, 
"{}m\"anskligheten"{}, o.s.v. Kritikern har icke "{}funnit m\"anniskan"{}, 
utan denna sanning har blivit fastst\"alld som "{}m\"anniska"{} av 
dogmatikern, och kritikern, som f\"or \"ovrigt kan vara samma person som 
dogmatikern, tror p\aa{} denna sanning, denna trossats. I denna tro och besatt 
av denna tro kritiserar han.

Kritikens hemlighet \"ar n\aa{}gon sanning; denna f\"orblir dess energigivande 
mysterium.

Men jag skiljer p\aa{} underd\aa{}nig eller \textit{tj\"anstepliktig} och 
p\aa{} \textit{egen} kritik. Kritiserar jag med det h\"ogsta v\"asendet som en 
f\"oruts\"attning, s\aa{} \textit{tj\"anar} min kritik detta v\"asen och blir 
gjord f\"or dess skull. \"ar jag exempelvis besatt av tron p\aa{} en "{}fri 
stat"{} s\aa{} kritiserar jag allt utifr\aa{}n denna synpunkt, om kritiken 
\"ar till behag f\"or denna stat, ty jag \textit{\"alskar} den; kritiserar jag 
i egenskap av from m\"anniska, s\aa{} s\"onderfaller allt f\"or mig i 
gudomligt och dj\"avligt, och m\"anniskorna best\aa{} av troende och otroende 
o.s.v.; kritiserar jag under inflytandet av tron p\aa{} "{}m\"anniskan"{}, som 
det "{}sanna v\"asendet"{} s\aa{} s\"onderfaller n\"astan allt f\"or mig i 
m\"anniskor och om\"anniskor o.s.v.

Kritiken har \"anda in i v\aa{}ra dagar f\"orblivit ett k\"arlekens v\"ark: ty 
den har alltid \"ovats p\aa{} grund av v\aa{}r k\"arlek till ett v\"asen. All 
underd\aa{}nig kritik \"ar ett k\"arleksv\"ark, en besatthet och 
v\"arkst\"allas efter det nya-testamentliga: "{}pr\"ova allt och beh\aa{}ll 
det \textit{goda}"{}. "{}Det goda"{} \"ar pr\"ovostenen, kriteriet. Det goda, 
\aa{}terv\"andande under tusende namn och gestalter, blir st\"andigt 
f\"oruts\"attningen, den dogmatiskt fasta punkten f\"or denna kritik, blir den 
fixa id\'een.

Naivt uppst\"aller kritikern "{}sanningen"{} som en f\"oruts\"attning, n\"ar 
han g\aa{}r till sitt arbete, och i den tron, att den st\aa{}r att finna, 
s\"oker han efter sanningen. Han vill utforska sanningen och d\"armed 
ocks\aa{} detta "{}goda"{}.

Att f\"oruts\"atta n\aa{}got \"ar icke n\aa{}gonting annat \"an att f\"orut 
uppst\"alla en \textit{tanke}, eller t\"anka n\aa{}got f\"ore allt annat, och 
t\"anka det \"ovriga utifr\aa{}n detta \textit{t\"ankta}, d.v.s. m\"ata och 
kritisera det d\"armed. Med andra ord betyder detta, att t\"ankandet skall 
b\"orja med n\aa{}got t\"ankt. Om t\"ankandet \"overhuvudtaget b\"orjade, 
ist\"allet f\"or att bli b\"orjat, om t\"ankandet vore ett subjekt, en 
sj\"alvst\"andigt handlande personlighet, s\aa{} vore det ju blott naturligt, 
att t\"ankandet m\aa{}ste b\"orja med sig. Men t\"ankandets personifiering 
framskapar en otalig m\"angd villfarelser. I det hegelska systemet talas det 
alltid s\aa{}, som om det vore t\"ankandet eller "{}den t\"ankande anden"{} 
d.v.s. det personifierade t\"ankandet, t\"ankandet som sp\"oke -- som t\"anker 
och handlar. Hos den kritiska liberalismen heter det st\"andigt: 
"{}kritiken"{} g\"or det och det, eller ocks\aa{}: "{}sj\"alvmedvetandet"{} 
finner det och det. Men om t\"ankandet g\"aller som det personligt handlande, 
s\aa{} m\aa{}ste t\"ankandet sj\"alv vara f\"orutsatt; g\"aller kritiken som 
det personligt handlande, s\aa{} m\aa{}ste s\aa{}ledes en tanke uppst\"allas 
f\"orut. F\"or att t\"ankande och kritik skulle kunna vara v\"arksamma ut 
fr\aa{}n sig, m\aa{}ste de sj\"alva vara f\"oruts\"attningen f\"or sin 
v\"arksamhet, d\aa{} de, utan att vara, icke skulle kunna vara v\"arksamma. 
Men t\"ankandet, som f\"orutsatt, \"ar en fix tanke, en \textit{dogm}; 
t\"ankandet och kritiken kunna s\aa{}ledes blott utg\aa{} fr\aa{}n en 
\textit{dogm}, d.v.s. fr\aa{}n en tanke, en fix id\'e, en f\"oruts\"attning.

Vi komma d\"armed tillbaka till det ovan p\aa{}pekade, att kristendomen 
best\aa{}r i utvecklandet av en tankev\"arld, eller att den \"ar den egentliga 
"{}tankefriheten"{}, den "{}fria tanken"{}, den "{}fria anden"{}. Den 
"{}sanna"{} kritiken, som jag kallade den tj\"anstpliktiga eller 
underd\aa{}niga, \"ar d\"arf\"or likaledes den "{}fria"{} kritiken, ty den 
\"ar icke \textit{min egen}.

Annorlunda f\"orh\aa{}ller det sig, om det som \"ar \textit{ditt} icke blir 
gjort till n\aa{}got f\"or-sig-varande, icke blir personifierat, icke blir 
gjort till en sj\"alvst\"andig, en egen "{}ande"{}. \textit{Ditt} t\"ankande 
har icke "{}t\"ankandet"{} till f\"oruts\"attning, utan dig. Men s\aa{} 
f\"oruts\"atter du dig \"and\aa{}? Ja, men icke f\"or mig, utan f\"or mitt 
t\"ankande. Innan mitt t\"ankande \"ar -- jag. D\"arav f\"oljer, att mitt 
t\"ankande icke f\"oreg\aa{}s av en \textit{tanke}, eller att mitt t\"ankande 
\"ar utan n\aa{}gon f\"oruts\"attning. Ty den f\"oruts\"attning som jag \"ar 
f\"or mitt t\"ankande, \"ar ingen som \"ar \textit{gjord av tanken}, ingen 
t\"ankt, utan \"ar tankens skapare, \"ar t\"ankandets \textit{egare}, och 
bevisar blott, att t\"ankandet icke \"ar n\aa{}got annat \"an en 
\textit{egendom}, d.v.s. sj\"alvst\"andigt t\"ankande, en "{}t\"ankande 
ande"{}, alls icke existerar.

Detta omv\"alvande av det vanliga betraktelses\"attet skulle kunna se ut som 
en betydelsel\"os lek med abstraktioner, att till och med de, mot vilka den 
\"ar riktad, skulle kunna underkasta sig denna harml\"osa omv\"andning, om 
icke praktiska f\"oljder voro f\"orknippade d\"armed.

F\"or att giva ett precist uttryck \aa{}t detta, s\aa{} p\aa{}st\aa{}s nu, att 
icke m\"anniskan \"ar m\aa{}ttet f\"or alla, utan att jag \"ar detta m\aa{}tt. 
Den tj\"anstepliktige kritikern har ett annat v\"asen f\"or \"ogonen, en 
id\'e, vilken han vill tj\"ana; d\"arf\"or offrar han blott de falska gudarna 
\aa{}t sin Gud. Det som sker till behag f\"or detta v\"asen, vad \"ar det 
v\"al annat \"an ett -- k\"arleksv\"ark? Men n\"ar jag kritiserar, har jag 
icke ens mig sj\"alv f\"or \"ogonen, utan g\"or mig blott ett n\"oje, roar mig 
efter min smak: allt efter mitt behov s\"ondertugger jag saken, eller blott 
inandas dess doft.

\"An tydligare kommer skillnaden att framtr\"ada mellan b\aa{}da 
f\"orfattningsarterna, n\"ar man bet\"anker, att den tj\"anstpliktige 
kritikern -- emedan han ledes av k\"arleken -- menar sig tj\"ana saken 
sj\"alv.

Sanningen eller "{}sanningen \"overhuvudtaget"{} vill man icke uppgiva, utan 
s\"oka. Vad \"ar den annat \"an det \textit{\^etre supr\^eme}, det h\"ogsta 
v\"asendet? Den "{}sanna kritiken"{} m\aa{}ste ocks\aa{} f\"ortvivla om den 
f\"orlorade tron p\aa{} sanningen. Och dock \"ar sanningen blott en -- tanke, 
men icke blott en, utan tanken, som g\aa{}r \"over alla tankar, den 
oomkullrunkeliga tanken, den \"ar tanken sj\"alv, som h\"algar alla andra 
tankar, \"ar tankens kr\"oning, den "{}absoluta"{}, den "{}heliga"{} tanken. 
Sanningen \"ar st\"orre \"an alla gudar, ty blott den till behag och i dess 
tj\"anst har man st\"ortat gudarna och slutligen Gud sj\"alv. "{}Sanningen"{} 
\"overlever gudav\"arldens underg\aa{}ng, ty den \"ar den f\"org\"angliga 
gudav\"arldens od\"odliga sj\"al, den \"ar gudomligheten sj\"alv.

Jag vill svara p\aa{} Pilatus fr\aa{}ga: vad \"ar sanning? Sanning \"ar den 
fria tanken, den fria id\'een, den fria anden; sanning \"ar det, som \"ar 
oberoende av dig, det som icke \"ar ditt eget, det som icke \"ar i den makt. 
Men sanning \"ar ocks\aa{} det fullkomligt osj\"alvst\"andiga, opersonliga, 
ov\"arkliga och okroppsliga; sanning kan icke upptr\"ada som du upptr\"ader, 
kan icke r\"ora sig, icke \"andra sig, icke utv\"ackla sig; sanning v\"antar 
och mottar allt av dig och \"ar sj\"alv blott genom dig; ty det existerar 
blott i ditt -- huvud. Du medgiver att sanningen \"ar en tanke, men icke alla 
tankar \"aro sanna, eller, som du v\"al ocks\aa{} uttrycker det: icke alla 
tankar \"aro sanna och v\"arkliga tankar. Och hur m\"oter du och igenk\"anner 
tanken? Med din \textit{vanmakt}, d\"armed att du icke l\"angre har makt 
\"over den. N\"ar den \"overv\"aldigar dig, h\"anf\"or och entusiasmerar, 
s\aa{} betraktar du den som sann. Dess herrav\"alde \"over dig, bevisar f\"or 
dig dess sanning, och n\"ar den besitter dig, och du \"ar besatt av den, 
d\aa{} finner du dig tillfreds med den, ty d\aa{} har du funnit din -- 
\textit{herre och m\"astare}. Vad l\"angtade ditt hj\"arta efter n\"ar du 
s\"okte sanningen? Efter din herre! Du traktade icke efter \textit{din} makt, 
utan efter en m\"aktig, och ville lovprisa en m\"aktig ("{}prisa Herren 
v\aa{}r Gud!"{}). Sanningen, min k\"are Pilatus, \"ar -- herren, och den som 
s\"oker sanningen, s\"oker och prisar herren. Var existerar herren? Var 
annorst\"ades \"an i ditt huvud? Den \"ar blott ande, och alltid n\"ar du 
v\"arkligen tror dig se honom, d\aa{} \"ar han -- ett sp\"oke. Herren \"ar ju 
blott n\aa{}got t\"ankt, och blott de kristligas \aa{}ngest och kval, att 
g\"ora det osynliga synligt, det andliga lekamligt, frambringade sp\"oket och 
skapade sp\"oktrons f\"orskr\"ackliga el\"ande.

S\aa{} l\"ange som du tror p\aa{} sanningen, tror du icke p\aa{} dig, och \"ar 
en \textit{tj\"anare}, en \textit{religi\"os m\"anniska}. Endast du \"ar 
sanningen, eller snarare, du \"ar mer \"an sanningen, som f\"or dig ingenting 
\"ar. Visserligen fr\aa{}gar ocks\aa{} du efter sanningen, visserligen 
"{}kritiserar"{} \"aven du, men du fr\aa{}gar icke efter en "{}h\"ogre 
sanning"{}, n\"amligen en som \"ar h\"ogre \"an du, och kritiserar icke med en 
s\aa{}dan som kriterium. Du befattar dig blott med tankarna och 
f\"orest\"allningarna liksom tingens f\"oreteelser f\"or att betj\"ana dig av 
dem, g\"ora dem njutbara, g\"ora dem till dina \textit{egna}. Du vill blott 
bem\"aktiga dig dem och bli dess \textit{egare}, vill orientera och k\"anna 
dig hemmastadd bland dem, och finner dem sanna eller ser dem i sin riktiga 
belysning, n\"ar de icke l\"angre kunna glida undan fr\aa{}n dig, n\"ar de 
icke l\"angre ha n\aa{}got of\"orst\aa{}tt, eller n\"ar de \"aro r\"atta f\"or 
dig, n\"ar de \"aro din \textit{egendom}. Bli de senare \aa{}ter oregerligare, 
vrida de sig \aa{}ter fr\aa{}n din makt, s\aa{} \"ar detta just dess osannhet, 
n\"amligen din vanmakt. Din vanmakt \"ar deras makt, din \"odmjukhet, deras 
h\"oghet. Du \"ar allts\aa{} deras sanning, eller \"ar det Intet, som du \"ar 
f\"or dem och i vilket de s\"ondersplittras, deras sanning \"ar deras 
intighet.

F\"orst som min egendom komma andarna, sanningarna till lugn och de \"aro 
f\"orst d\aa{} v\"arkliga, n\"ar deras frist\aa{}ende existens blir dem 
undandragen, och de bli gjorda till min egendom, n\"ar det icke l\"angre 
heter: sanningen utvecklar sig, h\"arskar, g\"or sig g\"allande, historien 
(ocks\aa{} ett begrepp) segrar o.d. Sanningen har aldrig segrat, utan har 
alltid varit \textit{medel} till seger, liksom sv\"ardet ("{}sanningens 
sv\"ard"{}). Sanningen \"ar d\"od, en bokstav, ett ord, ett materiel, som jag 
vill f\"orbruka. All sanning i och f\"or sig \"ar d\"od, ett lik; levande \"ar 
den blott p\aa{} samma s\"att, som min lunga \"ar levande, n\"amligen i samma 
m\aa{}n som jag sj\"alv \"ar levande. Sanningarna \"aro materiel som gr\"as 
och ogr\"as; men om det \"ar gr\"as eller ogr\"as, \"ar n\aa{}got som blott 
jag best\"ammer.

F\"or mig \"aro f\"orem\aa{}len blott materiel, som jag f\"orbrukar. Jag 
skapar sj\"alv mina sanningar. Sanningarna \"aro vissa f\"or mig, och jag 
beh\"over icke l\"angta efter dem. Att g\"ora tj\"anst \aa{}t sanningen \"ar 
ingalunda min avsikt; den \"ar blott ett n\"aringsmedel f\"or min t\"ankande 
hj\"arna, liksom potatisen f\"or min matsm\"altande mage, och v\"armen f\"or 
mitt s\"allskapliga hj\"arta. S\aa{} l\"ange jag har lust och kraft att 
t\"anka, anv\"ander jag sanningarna blott f\"or att bearbeta dem efter 
f\"orm\aa{}ga. Liksom v\"arkligheten eller v\"arldsligheten \"ar 
"{}f\aa{}f\"anglig och f\"org\"anglig"{} f\"or den kristne, s\aa{} \"ar 
sanningen det f\"or mig. Den existerar lika l\"ange, som denna v\"arldens ting 
existera; men den \"ar f\"org\"anglig, emedan den icke har sitt 
\textit{v\"arde i sig}, utan i mig. F\"or sig \"ar den \textit{v\"ardel\"os}. 
Sanningen \"ar en \textit{skapelse}.

Liksom ni framskapa otaliga ting genom er v\"arksamhet, ja nygestaltar jorden 
och \"overallt skapa m\"anniskov\"ark, s\aa{} vilja ni ocks\aa{} utforska 
tall\"osa sanningar genom ert t\"ankande, och vi vilja g\"arna gl\"adja oss 
d\"ar\aa{}t. Men liksom jag icke vill utel\"amna mig till att maskinm\"assigt 
tj\"ana era nyuppt\"ackta maskiner, utan blott hj\"alper till att s\"atta dem 
i g\aa{}ng till min nytta, s\aa{} vill jag ocks\aa{} bruka era sanningar, utan 
att l\aa{}ta mig brukas f\"or deras fordringar.

Alla sanningar \textit{under} mig \"aro mig k\"ara; en sanning \textit{\"over} 
mig, en sanning, efter vilken jag m\aa{}ste r\"atta mig, k\"anner jag icke. 
F\"or mig finns det ingen sanning, ty ingenting g\aa{}r \"over mig! Varken 
mitt v\"asen eller m\"anniskans v\"asen g\aa{}r \"over mig! Och till p\aa{} 
k\"opet skulle dessa "{}droppar i havet"{}, dessa "{}obetydande m\"anniskor"{} 
g\aa{} \"over mig!

Ni tror er ha sagt det yttersta n\"ar ni dj\"arvt p\aa{}st\aa{}, att det icke 
finns n\aa{}gon "{}absolut sanning"{}, emedan var tid har sin sanning. 
D\"armed l\"amna ni varje tid sin sanning, och skapar egentligen p\aa{} detta 
s\"att en "{}absolut sanning"{}, en sanning, som aldrig felas n\aa{}gon tid, 
emedan varje tid dock har en "{}sanning"{}, vilken denna sanning sedan \"an 
m\aa{} vara.

Vill detta s\"aga, att man har t\"ankt i alla tider och d\"armed haft tankar 
eller sanningar, och att dessa under den f\"oljande tiden varit andra, \"an i 
den f\"oreg\aa{}ende? Nej det vill s\"aga, att var tid hade sin 
"{}trossanning"{}; och i v\"arkligheten har \"annu ingen framtr\"att, vari 
icke en "{}h\"ogre sanning"{} blev erk\"and, en sanning som man trodde sig 
vara tvungen att underkasta sig som "{}h\"oghet eller majest\"at"{}. Varje 
tids sanning \"ar denna tids fixa id\'e, och om man senare fann en annan 
sanning, s\aa{} skedde detta blott d\"arf\"or att man s\"okte en annan: man 
reformerade blott narraktigheten och drog en mod\"arnare kl\"adnad p\aa{} den. 
Ty man ville dock vara "{}entusiasmerad av en id\'e!"{} Man ville vara 
beh\"arskad -- besatt av en id\'e! Den mod\"arna h\"arskaren av detta slag 
\"ar "{}v\aa{}rt v\"asen"{} eller "{}m\"anniskan"{}.

F\"or all fri kritik bestod kriteriet av en tanke, f\"or den egna kritiken 
\"ar jag kriteriet, jag, den outs\"agbare, den icke blott t\"ankte; ty det 
blott t\"ankta \"ar alltid uts\"agbart, emedan ord och tanke sammanfalla. 
Sannt \"ar det, som \"ar mitt, osannt det som eger mig; sann \"ar exempelvis 
f\"oreningen, osann \"ar staten och samh\"allet. Den "{}fria och sanna"{} 
kritiken s\"orjer f\"or en tankes, en id\'es, en andes konsekventa 
herrad\"ome, den egna kritiken s\"orjer blott f\"or min 
\textit{sj\"alvnjutning}. Men d\"ari liknar den senare faktiskt -- hur g\"arna 
ville jag icke spara denna sm\"alek! -- instinktens djuriska kritik. F\"or mig 
g\"aller det blott mig, icke "{}saken"{} -- liksom hos det kritiserande 
djuret. Jag \"ar sanningens kriterium, men jag \"ar ingen id\'e, utan mer \"an 
id\'e, jag \"ar outs\"agbar. \textit{Min} kritik \"ar ingen "{}fri"{} kritik, 
icke fri fr\aa{}n mig och ingen "{}tj\"anstpliktig"{}, icke i tj\"anst hos 
n\aa{}gon id\'e, utan en \textit{egen}.

Den sanna eller m\"anskliga kritiken kan blott klarg\"ora huruvida n\aa{}got 
konvenerar den sanna m\"anniskan; genom den egna kritiken unders\"oker du om 
det konvenerar dig.

Den fria kritiken syssels\"atter sig med \textit{id\'eer} och \"ar d\"arf\"or 
st\"andigt teoretisk. Hur den \"an m\aa{} rasa mot id\'eerna, s\aa{} kommer 
den icke l\"os fr\aa{}n dem. Den k\"ampar mot sp\"okena, men den kan blott 
g\"ora det, d\"arf\"or att den betraktar desamma som sp\"oken. De id\'eer, med 
vilka den har att g\"ora, f\"orsvinna icke fullst\"andigt: en ny dags 
morgonrodnad skr\"ammer icke bort dem.

Kritikern kan visserligen n\aa{} till ataraxi mot id\'eerna, men han blir 
aldrig fri fr\aa{}n dem, d.v.s. att han aldrig l\"ar sig f\"orst\aa{}, att det 
icke existerar n\aa{}got \"over den \textit{livslevande m\"anniskan}, 
s\aa{}som hennes m\"ansklighet, friheten o.s.v. F\"or honom \aa{}terst\aa{}r 
det alltid en "{}kallelse"{} f\"or m\"anniskorna, "{}m\"anskligheten"{}. Och 
denna m\"ansklighetens id\'e f\"orblir orealiserad, just emedan den \"ar och 
skall f\"orbli en "{}id\'e"{}.

Fattar jag d\"aremot id\'een, som min id\'e, s\aa{} \"ar den redan realiserad, 
emedan jag \"ar dess realitet: dess realitet best\aa{}r d\"ari, att jag, den 
v\"arklige, har den.

Man s\"ager, att frihetens id\'e realiserar sig i v\"arldshistorien. 
Tv\"artom, denna id\'e \"ar real, s\aa{} snart en m\"anniska t\"anker den, och 
den \"ar real i samma m\aa{}n som den \"ar id\'e, d.v.s. som jag t\"anker 
eller \textit{har} den. Frihetens id\'e utvecklar sig icke, utan m\"anniskorna 
utveckla sig och utveckla naturligtvis \"aven sitt t\"ankande under denna 
sj\"alvutveckling.

Kritiken \"ar kort sagt \"annu icke \textit{egare}, emedan han \"annu k\"ampar 
med id\'een, som med m\"aktiga fr\"amlingar, liksom den kristne icke \"ar 
egare av sina "{}d\aa{}liga beg\"ar"{} s\aa{} l\"ange han m\aa{}ste bek\"ampa 
dem: lasterna \textit{existera} f\"or den, som strider mot lasterna.

Kritiken blir sittande fast i andens frihet, och anden vinner sin r\"atta 
frihet, n\"ar han fylles av de rena, sanna id\'eerna; detta \"ar 
tankefriheten, som icke kan vara utan tankar.

Kritiken bek\"ampar blott en id\'e med en annan id\'e, t.ex. privilegiets med 
m\"ansklighetens, eller egoismens med oegennyttighetens.

\"Overhuvudtaget upptr\"ader kristendomens b\"orjan \aa{}ter vid dess kritiska 
slut, i det att "{}egoismen"{} blir bek\"ampad h\"ar som d\"ar. Jag skall 
bringa det allm\"anna till heders, icke mig, den enskilde.

Hela den kristliga historiens inneh\aa{}ll utg\"ores ju av pr\"astv\"aldets 
krig mot \textit{egoismen}, de andligt sinnades mot de v\"arldsligt sinnades. 
I den nyaste kritiken blir detta krig alltomfattande, fanatismen blir 
fullst\"andig. S\"akerligen kan den ocks\aa{} d\"o ut endast p\aa{} detta 
s\"att -- sedan den rasat ut, blivit utlevad.

\begin{center}
--------------------\end{center}


Vad bekymrar det mig, om det jag t\"anker och g\"or \"ar kristligt? Om det 
\"ar m\"anskligt, liberalt, humant, eller om\"anskligt, illiberalt, inhumant, 
vad fr\aa{}gar jag efter det? Om det blott \"ar \"andam\aa{}lsenligt f\"or det 
jag vill, om det blott tillfredst\"aller mig, s\aa{} f\aa{} ni g\"arna 
till\"agga det vilka epitet ni vill, det \"ar mig likgiltigt.

\"Aven jag f\"orsvarar mig m\aa{}h\"anda i n\"asta \"ogonblick mot mina gamla 
tankar, \"aven jag \"andrar m\aa{}h\"anda pl\"otsligt mitt handlingss\"att, 
men icke p\aa{} grund d\"arav, att de icke motsvara kristligheten, icke 
d\"arf\"or, att de strida mot de eviga m\"anniskor\"attigheterna, icke 
d\"arf\"or, att de sl\aa{} m\"ansklighetens och humanitetens id\'eer i 
ansiktet, utan d\"arf\"or, att -- jag icke l\"angre \"ar fullst\"andigt 
\"overens med dem, emedan de icke l\"angre bereda mig full njutning, emedan 
jag tvivlar p\aa{} mina tidigare tankar, eller icke l\"angre \"ar tillfreds 
med mitt gamla handlingss\"att.

Liksom v\"arlden som egendom blivit ett \textit{materiel}, med vilket jag 
g\"or som jag behagar, s\aa{} m\aa{}ste ocks\aa{} anden s\aa{}som egendom 
degraderas till ett \textit{materiel}, f\"or vilket jag icke l\"angre hyser 
n\aa{}gon helig v\"ordnad. F\"orst och fr\"amst skulle jag d\aa{} icke rysa 
inf\"or n\aa{}gon tanke hur of\"orv\"agen och "{}dj\"avlig"{} den \"an m\aa{} 
synas, emedan det l\aa{}g i min makt att g\"ora slut p\aa{} den, om den skulle 
hota att bli mig f\"or obekv\"am eller otillfredst\"allande; men jag skulle 
h\"aller icke rygga tillbaka f\"or n\aa{}gon g\"arning, d\"arf\"or att 
n\aa{}gon ogudaktighetens, osedlighetens, olaglighetens ande bodde i den, lika 
litet som den helige Bonifacius ville p\aa{} grund av religi\"osa 
bet\"ankligheter avst\aa{} fr\aa{}n att hugga ned den heliga eken. Ha blott 
\textit{tingen} i v\"arlden blivit f\"org\"angliga, s\aa{} m\aa{}ste andens 
\textit{tankar} ocks\aa{} bli f\"org\"angliga.

Ingen tanke \"ar helig, ty ingen tanke g\"aller som "{}andakt"{}, ingen 
k\"ansla \"ar helig (ingen helig v\"anskapsk\"ansla, modersk\"ansla o.s.v.), 
ingen tro \"ar helig. De kunna alla avyttras, \"aro min avyttringsbara 
egendom, och bli b\aa{}de skapade och tillintetgjorda av \textit{mig}.

Den kristne kan f\"orlora alla ting eller f\"orem\aa{}l: de m\"ast \"alskade 
personerna, dessa "{}f\"orem\aa{}l"{} f\"or hans k\"arlek, utan att giva sig 
f\"orlorad, d.v.s. i kristlig mening, sin ande, sin sj\"al. Egaren kan kasta 
alla \textit{tankar}, som voro honom k\"ara och t\"ande hans iver, ifr\aa{}n 
sig och skall likav\"al "{}vinna tusenfalt"{} tillbaka, emedan han f\"orblir 
dess skapare.

Omedvetet och ofrivilligt str\"ava vi alla till egenhet, och knappast finns 
v\"al n\aa{}gon bland oss, som icke uppgivit en eller annan helig k\"ansla, 
helig tanke, helig tro, ja det finns v\"al ingen, som icke \"annu skulle kunna 
l\"osa sig fr\aa{}n den ena eller den andra av sina heliga tankar. All v\aa{}r 
kamp mot \"overtygelser, utg\aa{}r fr\aa{}n den meningen, att vi kunna 
f\"ordriva motst\aa{}ndaren fr\aa{}n n\aa{}gon av hans tankef\"orskansningar. 
Men vad jag g\"or omedvetet, g\"or jag blott halvf\"ardigt, och d\"arf\"or 
f\"orblir jag efter varje seger \"over en tro \aa{}ter \textit{f\aa{}ngen} 
(besatt) av en tro, som d\aa{} p\aa{} nytt tar hela mitt jag i sin 
\textit{tj\"anst} och g\"or mig till sv\"armare f\"or f\"ornuftet, sedan jag 
upph\"ort att sv\"arma f\"or bibeln, eller till sv\"armare f\"or 
m\"ansklighetens id\'e, sedan jag l\"ange nog slagits f\"or kristendomens 
id\'e.

Nog skulle jag, som tankens egare, s\aa{} v\"al t\"acka min egendom med 
sk\"oldar, liksom jag som egare av tingen icke l\"at godvilligt envar r\"ova 
dem; men leende tillika skulle jag motse slaktningens utg\aa{}ng, leende 
skulle jag l\"agga sk\"oldarna p\aa{} mina tankars och min tros d\"oda lik, 
leende skulle jag triumfera, n\"ar jag var slagen. Just detta \"ar sakens 
humor. Att giva sin humor fritt lopp \"over m\"anniskornas obetydligheter, det 
f\"orm\aa{}r envar som har "{}upph\"ojda k\"anslor"{}; men att l\aa{}ta humorn 
leka med alla "{}stora tankar, upph\"ojda k\"anslor, med den \"adla 
h\"anf\"orelsen och den heliga tron"{} det f\"oruts\"atter, att jag \"ar egare 
av dem alla.

Har religionen uppst\"allt den satsen att vi alla \"aro syndare, s\aa{} 
uppst\"aller jag en annan d\"aremot: vi \"aro alla fullkomliga! Ty vi \"aro 
varje \"ogonblick vad vi kunna vara, och beh\"ova aldrig vara mera. D\aa{} 
inga brister h\"afta vid oss, s\aa{} har h\"aller icke synden n\aa{}gon 
mening. Visa mig en enda syndare i v\"arlden, n\"ar ingen mera beh\"over 
g\"ora r\"att \aa{}t n\aa{}got "{}h\"ogre"{}. Beh\"over jag blott g\"ora 
r\"att f\"or mig, s\aa{} \"ar jag ingen syndare, om jag icke g\"or mig sj\"alv 
r\"att, en\"ar jag i mig icke f\"orf\"ordelar n\aa{}gon "{}helig"{}; skall jag 
d\"aremot vara from, s\aa{} m\aa{}ste jag g\"ora r\"att f\"or Gud, skall jag 
handla m\"anskligt, s\aa{} m\aa{}ste jag g\"ora r\"att f\"or m\"anniskans 
v\"asen, m\"ansklighetens id\'e o.s.v. De, som religionen kallar 
"{}syndare"{}, de kallar humanismen "{}egoister"{}. Men \"an en g\aa{}ng -- om 
jag icke beh\"over g\"ora r\"att \aa{}t n\aa{}gon annan \"an mig sj\"alv, \"ar 
v\"al d\aa{} "{}egoisten"{}, i vilken humanismen har skapat sig en nymod\"arn 
dj\"avul, n\aa{}got annat \"an vansinne? Egoisten, f\"or vilka de humana rysa, 
\"ar ett sp\"oke lika s\aa{}v\"al som dj\"avulen: han existerar blott som 
skr\"acksp\"oke och fantasigestalt i deras hj\"arna. Ryktes de icke naivt fram 
och tillbaka mellan de gammalfranska motsatserna ont och gott, s\aa{} skulle 
de icke ha f\"oryngrat den gr\aa{}nade "{}syndaren"{} till "{}egoist"{} och 
satt en ny klut p\aa{} ett gammalt kl\"ade. Men de kunna icke annat, ty de 
betrakta det som sin uppgift, att vara "{}m\"anniska"{}. Den gode ha de blivit 
fri fr\aa{}n, det goda har blivit kvar.

Vi \"aro alla fullkomliga, och p\aa{} hela jorden finns icke en m\"anniska, 
som \"ar syndare. Det finns vansinniga, som inbilla sig vara Gud Fader, Sonen 
eller mannen i m\aa{}nen, och p\aa{} samma s\"att vimlar det av narrar, som 
tycka sig vara syndare; men liksom den f\"orre icke \"ar mannen i m\aa{}nen, 
s\aa{} \"aro de senare h\"aller icke -- syndare. Deras synd -- \"ar 
inbillning.

Men, inv\"ander man sn\"arjande, s\aa{} \"ar \aa{}tminstone deras vansinne 
eller besatthet deras synd. Deras besatthet \"ar ingenting annat \"an det vad 
de -- f\"orm\aa{}tt \aa{}stadkomma, ett resultat av deras utveckling, liksom 
Luthers bibeltro var allt vad han -- f\"orm\aa{}dde \aa{}stadkomma. Den ene 
bringar sig genom sin utveckling till d\aa{}rhuset, den andre bringar sig 
d\"arigenom till Pantheon.

Det finns ingen syndare och ingen syndig egoism!

Drag d\"adan med din "{}m\"anniskok\"arlek!"{} Smyg dig in, du 
m\"anniskov\"an, i "{}lastens h\aa{}lor"{}, stanna i storstadens vimmel: skall 
du icke \"overallt finna synd och synd och \aa{}ter synd? Skall du icke 
j\"amra dig \"over den f\"ord\"arvade m\"anskligheten, icke klaga \"over den 
oerh\"orda egoismen? Skall du m\"ota en rik, utan att finna honom 
obarmh\"artig och egoistisk? Du kallar dig m\aa{}h\"anda redan ateist, men du 
\"ar fortfarande trogen mot den kristliga k\"anslan, att en kamel snarare kan 
g\aa{} genom ett n\aa{}ls\"oga, \"an att en rik icke \"ar "{}om\"anniska"{}. 
Hur m\aa{}nga ser du \"overhuvudtaget, som du icke kastar in i den 
"{}egoistiska massan?"{} Vad har s\aa{}ledes din m\"anniskok\"arlek funnit? 
Lutter obehagliga, fr\aa{}nst\"otliga m\"anniskor! Och varifr\aa{}n stamma de 
alla? Fr\aa{}n dig, fr\aa{}n din m\"anniskok\"arlek! Du har f\"ort med dig 
syndaren i ditt huvud, d\"arf\"or fann du honom \"overallt. Kalla icke 
m\"anniskorna syndare, s\aa{} \"aro de det icke. Du allena \"ar skapare av 
synden. Du, som inbillar dig \"alska m\"anniskorna, just du kastar dem i 
syndens smutsh\"og, just du skiljer dem i dygdiga och lastfulla, i m\"anniskor 
och om\"anniskor, just du besudlar dem med din vredes besatthet, ty du 
\"alskar icke m\"anniskorna utan "{}m\"anniskan"{}. Men jag s\"ager dig, du 
har aldrig sett en syndare, du har blott dr\"omt honom.

Sj\"alvnjutningen g\aa{}r f\"orlorad f\"or mig d\"arigenom, att jag tror mig 
vara tvungen, att tjena en annan, att jag inbillar mig vara kallad till 
"{}uppoffring"{}, "{}h\"angivenhet"{}, "{}entusiasm"{}. N\aa{} v\"al -- tjenar 
jag ingen id\'e, inget "{}h\"ogre v\"asen"{} mer, s\aa{} f\"oljer av sig 
sj\"alv, att jag h\"aller icke tjenar n\aa{}gon m\"anniska, utan -- under alla 
omst\"andigheter tj\"anar mig. S\aa{}lunda \"ar jag icke blott enligt mina 
handlingar, eller mitt varande, utan \"aven f\"or mitt medvetande den -- ende.

Dig tillkommer mer \"an det gudomliga, det m\"anskliga o.s.v.; dig tillkommer 
det, som \"ar \textit{ditt}.

Betrakta dig som m\"aktig, som det man utgiver dig vara, s\aa{} f\aa{}r du mer 
makt; anse dig vara mer, s\aa{} har du mer.

D\aa{} \"ar du icke blott en, som \"ar \textit{kallad} till allt gudomligt, 
\textit{ber\"attigad} till allt m\"anskligt, utan du \"ar \textit{egare} av 
ditt, d.v.s. av allt det, vilket du har kraft att g\"ora till ditt eget, 
d.v.s. du har f\"orm\aa{}ga och befogenhet till allt ditt.

 Man har alltid haft den uppfattningen, att man m\aa{}ste giva mig en 
utanf\"or mig liggande best\"ammelse, vadan man slutligen uppmanade mig, att 
taga det m\"anskliga i anspr\aa{}k, emedan jag = m\"anniska, \"ar ett och 
samma. Detta \"ar den kristliga trollkretsen. \"Aven Fichtes jag, \"ar ett 
s\aa{}dant v\"asen utom mig, ty envar \"ar jag, och har blott detta jag 
r\"att, s\aa{} \"ar det "{}jaget"{}, icke jag \"ar det.Men jag \"ar icke ett 
jag vid sidan av andra jag, utan det enda jaget: jag \"ar enast\aa{}ende. 
D\"arf\"or \"aro ocks\aa{} alla mina behov, mina handlingar, allt som \"ar 
mitt -- enast\aa{}ende. Och blott som detta enda jag, tar jag mig allt som 
eget, liksom jag blott \"ar v\"arksam och utvecklar mig som detta jag. Jag 
utvecklar mig icke som m\"anniska, utvecklar icke m\"anniskan, utan som jag 
utvecklar jag -- \textit{mig}.

Det \"ar den \textit{endes} inneb\"ord.

\begin{center}
--------------------\end{center}



\chapter[III. Den ende]{\centering III.\\
DEN ENDE.}

Den f\"orkristliga och den kristliga tiden fullf\"olja motsatta str\"avanden; 
den f\"orra vill idealisera det reala, den senare realisera det ideala; den 
f\"orra s\"oker den "{}Heliga anden"{}, den senare den "{}f\"orklarande 
lekamen"{}. D\"arf\"or slutade den f\"orra med ok\"anslighet f\"or det reala, 
med v\"arldsf\"orakt; den senare skall komma att sluta med bortkastandet av 
det ideala, med f\"orakt f\"or det andliga.

Mots\"attningen mellan det reala och ideala \"ar of\"orsonlig och det ena kan 
aldrig bli det andra: blev det ideala till det reala, s\aa{} blev det icke 
l\"angre det reala, och blev det reala till det ideala, s\aa{} existerade 
blott det ideala, men alls icke det reala. Mots\"attningen mellan de b\aa{}da 
kan icke \"overvinnas p\aa{} annat s\"att \"an att man f\"orintar b\aa{}da. 
Blott i detta "{}man"{}, den tredje, finne mots\"attningen sin l\"osning; ty 
eljes t\"acka realitet och id\'e aldrig varandra. Id\'een kan icke realiseras 
s\aa{}, att den f\"orblir id\'e, utan blott genom att den d\"or som id\'e. 
P\aa{} samma s\"att f\"orh\aa{}ller det sig med det reala.

Nu ha vi i de gamla -- anh\"angarna av id\'een, i de nya -- anh\"angarna av 
realiteten framf\"or oss. Ingendera kommer l\"os fr\aa{}n mots\"attningen utan 
l\"angta -- den ena parten efter anden, och n\"ar denna, den gamla v\"arldens 
tr\"angtan synes vara tillfredst\"alld, l\"angta de andra genast \aa{}ter till 
denna andes f\"orv\"arldsligande, vilket alltid m\aa{}ste f\"orbli en "{}from 
\"onskan"{}.

Heligheten var de gamlas fromma \"onskan, de nyas fromma \"onskan \"ar 
v\"arklighet. Men liksom den gamla tiden hade g\aa{}tt under, om dess 
l\"angtan skulle blivit tillfredsst\"alld (ty den bestod blott av l\"angtan), 
s\aa{} kan aldrig v\"arkligheten realiseras inom kristligheten. S\aa{}som 
h\"algelsen eller reningens drag g\aa{}r genom den gamla v\"arlden (tvagningen 
o.s.v.) s\aa{} g\aa{}r lekamligg\"orelsen genom den kristliga: Gud st\"ortar 
sig in i denna v\"arld, blir k\"ott och vill f\"orlossa den d.v.s. fylla den 
med sig; men d\aa{} han \"ar "{}id\'een"{}, eller "{}anden"{} s\aa{} f\"or man 
slutligen (t.ex. Hegel) id\'een in i allt, in i v\"arlden, och bevisar, "{}att 
id\'een, f\"ornuftet finns i allt"{}. Vad de hedniska stoikerna uppst\"allde 
som "{}den vise"{}, motsvaras i v\aa{}ra dagars skapande av "{}m\"anniskan"{}, 
den f\"orre som den senare ett -- olekamligt v\"asen. Den ov\"arklige 
"{}vise"{}, denna stoikernas livl\"osa "{}helige"{} blev en v\"arklig person, 
en levandegjord "{}helig"{} i den \textit{f\"orkroppsligade} Gud; den 
ov\"arkliga "{}m\"anniskan"{}, skall bli f\"orv\"arkligad i mitt 
\textit{levande} jag, i mig.

Fr\aa{}gan om "{}Guds existens"{} genoml\"opte kristendomen, vilken, \aa{}ter 
och \aa{}ter upptagen, vittnar om, att denna fr\aa{}ga om existensen, 
kroppsligheten, personligheten, v\"arkligheten oupph\"orligt sysselsatte 
sinnena, emedan den aldrig fick en tillfredst\"allande l\"osning. Slutligen 
f\"oll fr\aa{}gan om Guds existens, men blott f\"or att \aa{}ter uppst\aa{} i 
satsen att det "{}gudomliga"{} har existens (Feuerbach). Men icke heller detta 
har n\aa{}gon existens, och den sista tillflykten, att det "{}rent 
m\"anskliga"{} \"ar realiserbart, skall heller icke l\"angre l\"amna n\aa{}got 
skydd. Ingen id\'e har existens, ty ingen id\'e f\"orm\aa{}r f\"orkroppsliga 
sig. Den skolastiska striden mellan realismen och nominalismen har samma 
inneh\aa{}ll. Denna fr\aa{}ga g\aa{}r genom hela den kristna historien och kan 
icke f\aa{} sin l\"osning i denna.

Den kristna v\"arlden arbetar p\aa{}, att \textit{realisera id\'eerna} i 
livets enskilda f\"orh\aa{}llanden, i kyrkans och statens institutioner och 
lagar; men de efterstr\"ava och beh\aa{}lla alltid n\aa{}got of\"orkroppsligat 
(orealiserbart). Likv\"al arbetar den rastl\"os p\aa{} f\"orkroppsligandet, 
hur mycket detta \"an blir utan resultat.

Den realiserande bekymrar sig n\"amligen litet om realiteterna, det f\"or 
honom avg\"orande \"ar, att dessa \"aro v\"arkligg\"orelser av id\'eer. 
D\"arf\"or unders\"oker han st\"andigt p\aa{} nytt om id\'een, dess k\"arna, 
inneslutes i det f\"orv\"arkligade, unders\"oker han samtidigt id\'een, om den 
\"ar realiserbar, s\aa{} som han t\"ankt sig, eller om den \"ar t\"ankt 
oriktigt av honom och d\"arf\"or outf\"orbar.

Som \textit{existenser} skall familj, stat o.s.v. icke l\"angre bekymra den 
kristne; de kristna skola icke -- s\aa{}som de gamla -- offra sig f\"or dessa 
"{}gudomliga ting"{}, utan dessa skola blott benyttas till att g\"ora 
\textit{anden levande} i dem. Den \textit{v\"arkliga} familjen har blivit 
likgiltig, och en ideal skall uppst\aa{} ur densamma, som skall bli den 
"{}sannt reala"{} en helig, av Gud v\"alsignad, eller enligt liberalt 
t\"ankes\"att -- en f\"ornuftig. Hos de gamla \"aro stat, f\"adernesland, 
familj o.s.v. n\aa{}got \textit{f\"orhandenvarande} gudomligt; hos de nya 
v\"antar detta sin gudomlighet, \"ar som f\"orhandenvarande blott syndfullt, 
jordiskt och m\aa{}ste f\"orst "{}\aa{}terl\"osas"{} d.v.s. bliva sant reala. 
Det vill s\"aga, att det icke \"ar familjen o.s.v., som \"ar det 
f\"orhandenvarande och reala, utan det gudomliga, id\'een \"ar det; huruvida 
\textit{denna} familj kan g\"ora sig v\"arklig genom upptagandet av det sant 
v\"arkliga \aa{}terst\aa{}r att se. Det \"ar icke den enskildes uppgift att 
tj\"ana familjen, som det gudomliga, utan tv\"artom att tj\"ana det gudomliga 
och f\"ora den \"annu ogudliga familjen, till detta, d.v.s. att i id\'eens 
namn underordna allt under det gudomliga, att \"overallt g\"ora id\'een 
g\"allande, bringa id\'een till real v\"arksamhet.

Men d\aa{} det f\"or kristendomen, som f\"or den gamla tiden, alltid g\"aller 
det \textit{gudomliga}, s\aa{} komma de alltid, fast p\aa{} skilda v\"agar, 
tillbaka till detta. Vid slutet av hedendomen blev det gudomliga 
\textit{\"overjordiskt}, vid slutet av kristendomen \textit{v\"arldsligt}. Det 
lyckades icke f\"or de gamla, att fullst\"andigt s\"atta det utom v\"arlden 
och n\"ar kristendomen fullbordat denna uppgift, s\aa{} l\"angtar det 
gudomliga \"ogonblickligen tillbaka till v\"arlden och vill "{}f\"orlossa"{} 
densamma. Men inom kristendomen lyckades det icke, och kan icke lyckas, att 
g\"ora det gudomliga till sj\"alva det jordiska; det \aa{}terst\aa{}r alltid 
det "{}d\aa{}liga"{}, of\"ornuftiga, tillf\"alliga, egoistiska, det som i 
d\aa{}lig "{}v\"arldslig"{} mening f\"orblir och m\aa{}ste f\"orbli 
ogenomtr\"angligt. Kristendomen b\"orjar med att Gud blir m\"anniska och den 
driver genom alla tider sitt omv\"andelse- och \aa{}terl\"osningsv\"ark, f\"or 
att bereda Gud plats i alla m\"anniskor och allt m\"anskligt och genomsyra 
allt med anden: det st\aa{}r fast vid att bereda plats f\"or "{}anden"{}.

N\"ar betoningen slutligen blev lagd p\aa{} "{}m\"anniskan"{} eller 
m\"anskligheten, s\aa{} var det \aa{}ter id\'een som man gav evigt liv: 
"{}M\"anniskan d\"or icke!"{} Man trodde sig nu ha funnit id\'eens realitet: 
m\"anniskan \"ar v\"arldshistoriens jag; hon, detta \textit{ideal}, \"ar det, 
som utvecklat sig, realiserat sig. Hon \"ar den v\"arkliga reala, lekamliga, 
ty historien \"ar hennes kropp i vilken de enskilda blott spela rollen av 
lemmar. Kristus \"ar v\"arldshistoriens jag, till och med den f\"orkristnas; 
enligt den mod\"arna \aa{}sk\aa{}dningen \"ar det m\"anniskan, kristusbilden 
har utvecklat sig till m\"anniskobild: m\"anniskan som s\aa{}dan, r\"att och 
sl\"att m\"anniskan \"ar historiens "{}\textit{medelpunkt}"{}. I 
"{}m\"anniskan"{} \aa{}terkommer det imagin\"ara; ty "{}m\"anniskan"{} \"ar 
lika imagin\"ar som Kristus. "{}M\"anniskan"{}, som v\"arldshistoriens jag, 
avslutar den kristliga \aa{}sk\aa{}dningscykeln.

Kristlighetens trollkrets vore bruten, om sp\"anningen mellan existens och 
kallelse upph\"orde, d.v.s. mellan mig, som jag \"ar, och mig, som jag skall 
vara; den best\aa{}r blott som id\'eens l\"angtan till sin lekamlighet och 
f\"orsvinner med upph\"orandet av de b\aa{}das avskiljdhet: blott n\"ar 
id\'een f\"orblir id\'e (s\aa{} som m\"anniskan eller m\"anskligheten \"ar en 
id\'e utan lekamen) \"ar kristligheten \"annu tillst\"adesvarande. Den 
f\"orkroppsligade id\'een, den lekamliga eller full\"andade anden 
f\"oresv\"avar de kristna s\aa{}som "{}dagarnas ende"{} eller som 
"{}historiens m\aa{}l"{}; den \"ar icke nutid f\"or dem.

Den enskilde kan blott ha del i gudsrikets stiftande, eller, enligt 
mod\"arnare f\"orest\"allningar om samma sak, i m\"ansklighetens utveckling 
och historia, och blott i den m\aa{}n han har del d\"ari, har han ett 
kristligt, eller enligt mod\"arnt uttryck, ett m\"anskligt v\"arde, f\"or 
\"ovrigt \"ar han stoft och kadaver.

Att den enskilde \"ar en v\"arldshistoria f\"or sig sj\"alv och har sin 
egendom i den \"ovriga v\"arldshistorien, det g\aa{}r \"over det kristligas 
horisont. F\"or den kristne \"ar v\"arldshistorien det "{}h\"ogre"{}, emedan 
den \"ar Kristi eller "{}m\"anniskans"{} historia; f\"or egoisten har blott 
hans historia v\"arde, emedan han blott vill utveckla sig, icke 
m\"ansklighetsid\'een, icke Guds planer, icke f\"orsynens avsikter, icke 
friheten o.s.v. Han betraktar sig icke som ett v\"arktyg f\"or en id\'e, eller 
ett redskap f\"or Gud, han erk\"anner ingen kallelse, han inbillar sig icke 
existera f\"or m\"ansklighetens utveckling, utan han lever ut sig, obekymrad 
om hur v\"al eller illa det g\aa{}r m\"anskligheten d\"arigenom. Om det icke 
kunde missf\"orst\aa{}s s\aa{}, att ett naturtillst\aa{}nd skulle prisas, 
s\aa{} kunde man p\aa{}minna om Lenans "{}The Sigenare"{}. -- \"Ar jag till 
f\"or att realisera id\'een? M\aa{}h\"anda f\"or att bidraga till att 
realisera id\'een "{}stat"{} genom mitt medborgarskap; eller genom 
\"aktenskapet, som make och fader, f\"orv\"arkliga familjens id\'e? Vad 
ang\aa{}r mig en s\aa{}dan kallelse! Jag lever lika litet i en kallelse, som 
en blomma v\"axer och doftar genom n\aa{}gon kallelse.

Idealet "{}m\"anniska"{} \"ar\textit{ realiserat} n\"ar den kristna 
\aa{}sk\aa{}dningen sl\aa{}r om i denna sats: "{}jag, den ende, \"ar 
m\"anniskan"{}. Begreppsfr\aa{}gan: "{}vad \"ar m\"anniskan?"{} -- har d\aa{} 
\"andrats till den personliga "{}vem \"ar m\"anniskan?"{} Hos "{}vad"{} 
s\"okte man begreppet f\"or att realisera detsamma; hos "{}vem"{} ligger det 
\"overhuvudtaget icke l\"angre n\aa{}gon fr\aa{}ga, utan svaret \"ar genast 
tillst\"ades i den fr\aa{}gande sj\"alv: fr\aa{}gan besvaras av sig sj\"alv.

Man s\"ager om Gud; "{}namn n\"amna dig icke."{} Detta g\"aller om mig: inget 
\textit{begrepp} uttrycker mig, intet av det, man anger vara mitt v\"asen 
utt\"ommer mig; det \"ar blott namn. Likaledes s\"ager man om Gud, att han 
\"ar fullkomlig och har ingen kallelse, att str\"ava efter fullkomlighet. 
\"Aven detta g\"aller blott mig.

Jag \"ar en makts \textit{egare}, och jag \"ar det, n\"ar jag vet, att jag 
\"ar den \textit{ende}. I den ende \aa{}terv\"ander egaren sj\"alv tillbaka i 
sitt skapande intet, ur vilket han \"ar f\"odd. Varje h\"ogre v\"asen \"over 
mig, m\aa{} det nu vara Gud, eller m\"anniskan, f\"orsvagar min k\"ansla av 
sj\"alvst\"andighet och de blekna f\"orst f\"or solen hos detta medvetande. 
Bygger jag min sak p\aa{} mig, den ende, d\aa{} vilar den p\aa{} sin egen 
f\"org\"angliga, d\"odliga skapare, som f\"ort\"ar sig sj\"alv, och jag kan 
s\"aga:

Jag har byggt min sak p\aa{} intet.

\begin{center}
Slut.\end{center}


\end{document}

